Боби Цанков
Тайните на мутрите
Пряка линия с подземния свят

chitanka.info

Увод

Жив ли е Мето Илиенски?

Кой поръча Манол Велев?

Как умря Клюна?

Какъв човек е Митьо Очите?

Кой е Красьо Черничкия?

Какво обещах на Златко Баретата?

Кой ми писа от затвора?

Къде е Тони Мамата?

Отговорите на тези, а и на много други въпроси намериха място в книгата „Пряка линия с подземния свят“. В нея обхващам периода от 2000 до 2009 година и по-конкретно това, което се случи, но другите не посмяха да напишат. Различните чувства, което ще изпитате, когато четете някои от най-коментираните и скандални истории, ще бъдат породени от това, че ще научите за всичко от първо лице. Дали се гордея с участието си в този бурен живот на подземния свят? Не знам отговора, но истината е, че не съжалявам за нищо от преживяното. През тези девет години претърпях пет сериозни атентата: два бомбени, един път бях обстрелван с гранатомет на „Цариградско шосе“, веднъж се опитаха да ме застрелят със снайпер във фитнеса на стадион „Славия“ и за финал, кола с тъмни стъкла откри стрелба по кортежа ми с автомат, но бронировката ме спаси. Как се стигна до всичко това и кой би искал смъртта ми? Отговорите държите в ръцете си.

Нека ви разкажа повече за мен, преди да се гмурнем заедно във водите на мафията. Роден съм на 12 август 1979 година в София. Израснах в медийно семейство. Може би точно това ме накара от малък да харесвам ефира, без значение радио или телевизионен. Спомням си, че когато бях на 10 години, майка ми ме заведе в националното радио. Тъкмо бе станал Тодор-Живковия преврат. Сградата беше под засилена охрана. Влязох в ефирното студио на „Хоризонт“ и тогава за първи път усетих, че радиото ще бъде моята съдба. Лека-полека нещата в държавата се променяха и през 1994 година се появи първото частно радио в България „ФМ+“. Бях само на 15 години, когато се запознах с един от собствениците му — Петьо Пунчев. Спомням си, че преди няколко месеца, в едно интервю каза, че той е откривателят на Боби Цанков. Та именно той ми даде шанса две години по-късно, когато станах на 17, да имам свое собствено предаване. Казваше се „А ла карт“, което означаваше „по ваш избор“. По онова време бях първият в София, който пускаше на живо в ефир слушателски обаждания. Няма да забравя никога как една вечер някъде около 23:00 часа ми се обади един човек, който каза, че иска да поздрави Мая, а аз му казах, че ако е хубава, може и аз да я поздравя. Голяма грешка! След 20 минути в студиото се изсипа Жоро Илиев. Поговорихме си и така станахме познати, а впоследствие и приятели. След още година, през 1998 година, само на 19 поех управлението на радио „99“. Там пък се запознах с друг небезизвестен герой от подземния свят — Иво Карамански. Спомням си, че ме попита какво предаване ще пускам по радиото и аз му казах, че е за светски новини. Той се усмихна и ми каза, че иска да пусне предаване за криминални новини, щял да казва какво ще се случва в аванс. Месеци по-късно, в края на 1998 година, бе убит. През онези години бях толкова обсебен от радиото, че на абитуриентския ми бал напуснах веселбата и отидох да водя предаването си. В края на 2000 година вече бях покорил всички рейтинги в София. Вече гледах напред — исках и телевизионен ефир. Запознах се с Георги Агафонов, собственик на банка „Славяни“, както и на радио и телевизия „7 дни“. След кратък разговор той ми каза, че ако успея да достигна определен оборот в радиото му, ще говорим и за телевизията. Два месеца след този разговор бях утроил сумата, която коментирахме с него. Той ме направи изпълнителен директор на цялата компания. През този период аз се запознах с целия политически елит, който гостуваше в различните предавания на медията ежедневно. Така например днешният президент Георги Първанов, който тогава беше депутат и кандидат за държавен глава, идваше всяка седмица в моето предаване. В студиото при мен идваха също Георги Пирински, Андрей Пантев, Мирослав Севлиевски и куп други хора, които оставиха трайни отпечатъци в прехода на страната.

Пиша всичко това, тъй като това бе стълбата, по чиито стъпала, изкачвайки се година след година, срещнах хората, за които ще прочетете в тази книга. В края на 2001 година ми се обади Радослав Янкулов, човек, когото също познавах от 10-годишен. По онова време той водеше най-слушаното радиопредаване „Хоризонт за вас“. Няма да забравя как, когато бях не повече от 13–14-годишен, именно той ме вкара в ефир за първи път. Накара ме да изчета по „Хоризонт“ програмата за деня. Може би именно това ме накара да приема срещата с Манол Велев, която уреди Радко. След този разговор целият ми живот се промени. Но няма да разкривам повече, за да ви бъде интересно, когато прочетете подробностите в книгата. Не мога да подмина в този увод и другата личност, благодарение на която научих всички тайни на подземния свят — Антон Милтенов-Клюна. Това бе човек легенда. За него се чуваха всякакви слухове. Сигурен съм, че и вие сте ги чували. Отговорът, какъв бе Клюна без маска, е в ръцете ви. Тук ще прочетете цялата истина от първо лице за най-големите убийства, афери и скандали, които разтресоха подземния свят през последните десет години!

Глава 1
Запознанството ми с Клюна

В началото на 2003 година Антон Милтенов-Клюна бе един от най-коментираните персонажи в държавата. Името му винаги е било в един голям кръг от оперативно интересни лица, но изведнъж изскочи начело, пред всички останали, когато за времето от една седмица в София бяха извършени три големи покушения, а именно срещу Илиян Варсанов пред бирария „Двете халби“, срещу Димитър Джамов на бул. „Черни връх“ и срещу Алексей Петров пред басейна „Спартак“. В средите на добре облечените бизнесмени дори се породи игра със залози, кой ще бъде следващият отстрелян. „Какво се случва?“, запитаха се всички, които имаха повод да се притесняват за живота си. Точно в този период изгря звездата на Клюна.

Един ден в началото на 2003 година бях в ефир по радио „Вива“. Тъй като и до ден-днешен пазя архив с всичките си предавания, отворих файловете и видях какво съм говорил точно този ден. Бях обявил тема именно „Кой ще бъде следващият?“! Това бе някаква смесица от черен хумор, в който се бъзиках с това, че на всеки два месеца пада по някоя дебеловрата глава. Обаждаха ми се всякакви хора. Някои се възмущаваха, че съм отделял толкова ефирно време за „тъпите мутри“, а други се възхищаваха как съм коментирал толкова смело, без да се страхувам. Там някъде, между всички тези обаждания, телефонът в ефир звънна.

— И така, кой ще бъде следващият? — попитах аз в ефир.

— Ало, ти ще бъдеш следващият! Ха-ха-ха! — каза гласът от другата страна на линията.

— Ей, не се шегувай с Боби Цанков, че ще взема да ти обявя номера в ефир! — пошегувах се с малко по-сериозен тон аз.

— Айде бе, играч — отговори той, — дай да те видим дали си толкова ербап!

— Така ли? Ами, уважаеми слушатели, този млад гей отговаря на телефон 087 777 3… — казах с голям кеф аз.

— Ей, шт — сепна се човекът на телефона в ефир, — ти луд ли си, бе! Как ще ми даваш телефона по радиото?

— Е, нали ти искаше да го дам, а? — казах аз с назидателен тон. — Айде да затваряме, че може да те потърси някой. — И прекъснах разговора. Пуснах песен и станах да си сипя чаша кафе. В това време звънна мобилният ми телефон. Беше Деси, една от общите ни приятелки с Милтенов.

— Да? — вдигнах аз.

— Боби, знаеш ли кой ти се обади в ефир? — попита тя.

— Не — отговорих, — откъде да знам?! Някакъв квартален тарикат!

— Това беше Клюна — каза Деси.

— Кой?! — изненадах се. — Онзи, гангстерът ли?

— Да, бе, Тони Клюна — отговори тя с възхита.

— Е, какво да направя?! Да си го преместя ли? — пошегувах се.

— Не, бе, той ти е голям фен — ориентира ме в емоциите ми тя. — Като бяха с един мой приятел заедно в ареста, те слушаха всеки ден. Пуснаха го неотдавна под гаранция.

— Ти пък от къде знаеш толкова много за него?! — учудих се аз.

— Ами, дълга история — каза Деси. — Той има заигравка с една моя приятелка. Излизаме от време на време заедно в компания.

— Не си ми казвала, че го познаваш — изкоментирах аз.

— Е, не е ставало въпрос — каза тя в стил леко оправдание.

Затворихме телефоните и продължих с воденето на предаването. Песента свърши и аз продължих да задавам въпроса, кой ще бъде следващият. Включих обаждане в ефир.

— Ало, кой ще бъде? — попитах в ефир слушателя на телефона.

— Следващият ще бъде онзи Пинокио, дето ти се обади преди малко — каза обаждащият се. — Ако ме слуша, да знае, че ще му е.. пи… майчина!

— Ей! Без такива изрази в ефир! — скарах му се аз. — Ти знаеш ли кой се обади преди теб, че говориш така?

— Знам аз, знам — отговори ми слушателят. — Обади ти се Тончо с голямата човка.

— Ааа, не искам да слушам такива работи — казах аз и включих следващото обаждане.

След предаването ми стана интересна личността на Клюна. Бях чувал много пъти името му, предимно в новините. През зимата на 2002 година всяка вечер показваха снимката му и казваха, че се издирва за атентата срещу Илиян Варсанов пред бирария „Двете халби“, но така и не бях запомнил как изглежда. По онова време излизахме в компания с Деси и аз една вечер я попитах:

— Що за човек е Клюна?

— Интересен — отговори тя. — С тази дума бих го характеризирала. Много е харизматичен и готин.

— Абе, да ти кажа честно, като чета за него, пише съвсем други неща — отвърнах аз. — Бил наркодилър, бил убиец и така нататък.

— Глупости са това — контрира ме тя. — Ако се запознаете, много ще си паснете.

— Аз и Клюна?! — изненадах се. — Как ще си пасна с човек, за когото пишат такива неща!

— Е, ще видиш как, ако някога се запознаете — отговори тя и сменихме темата.

През онзи период Деси имаше един приятел — Илиян Божков-Дебелия. Той бе известен с това, че обещава на някого да му докара кола от Италия или Германия, и след като ти вземеше парите, забравяше за колата. През 2002 година бе излъгал Евтим Милошев, че ще му продаде БМВ 530Д и онзи му беше дал около 30 000 лева. Впоследствие Илиян му казал по телефона, че „колата заседнала под Ламанша“, и спрял да му вдига на обажданията. Евтим работеше със Слави Трифонов и бе намерил връзки да образуват дело срещу Дебелия и да го вкарат в ареста. След дълги месеци, прекарани зад решетките, Илиян бе пуснат под домашен арест и от нямане какво да прави вкъщи, всяка вечер готвеше най-различни ястия и канеше компанията. Бях ходил в апартамента му в „Овча купел“ няколко пъти и в интерес на истината ставаха големи купони. Една вечер се бяхме събрали около седем-осем души, а Дебелия беше сготвил месо с ориз. В интерес на истината беше много вкусно. Стана късно, някъде към 23:00 часа. Тъкмо се наканихме да си тръгваме, и на вратата се звънна.

— Сигурно са тъпите куки да ме проверят дали съм вкъщи — каза Илиян с досада и отиде да отвори.

— Охо, играч — чу се глас от антрето, — спретнал си купон и не си ме викнал, а?

Кухнята у Илиян нямаше врата, а беше декорирана с подвижни вратички тип каубойски като от баровете в Дивия запад. По коридора се появи мъж около 30–35-годишен. Много слаб и късо подстриган, с много побеляла коса. Беше облечен с тъмносини дънки, светлосиня фланелка на черти и черно яке, комбинация от плат и кожа. Направи ми впечатление, че носи много дебел ланец от бяло и жълто злато.

— Здравей, Боби Цанков! — каза ми той и подаде ръка.

— Здрасти! — отвърнах. — А ти си?

— Това е Тони — намеси се Илиян. — Не го ли позна?

— Е, не съм го виждал — отговорих, — но си спомням, че май беше с дълга коса на снимките в новините.

— Е, те са много стари — каза Клюна. — Помниш ли, като ти се обадих по радиото преди време?

— Е, как да не помня — отвърнах, — нали ми каза, че аз ще съм следващият?

— Айде, бе — репликира ме Тони, — ако исках да си следващият, нямаше да ти се обаждам, а щях да дойда.

— Някой се обади да поздрави майка ти след това — казах аз с леко ехиден тон.

— Това беше оня, дето му гръмнах ташаците — каза Клюна и цялата кухничка у Илиян изпадна в див смях.

— Кой, бе? — попитах аз, тъй като не бях навътре в конфликта им по онова време.

— Илиян Варсанов — каза Тони с много по-сериозен тон. — Мръсен долен наркоман, който ми дължи 50 000 долара. Ама,[1] ти хубаво го отряза.

Постепенно в разговора се включиха и останалите. Илиян сервира ориз на Клюна и започнаха да си приказват на най-разнообразни теми. Милтенов се оказа наистина харизматичен, защото всички останахме чак до 2:00 часа през нощта, а бяхме решили да си ходим точно преди да дойде. Когато се засякохме пред асансьора, Клюна каза:

— Дай да си разменим телефоните, имам някои идеи, които искам да обсъдим на спокойствие.

— Добре — отговорих и му дадох телефона си.

— Моят е 087… — започна да ми казва той.

— Знам го твоя — отвърнах с шеговит тон. — И цяла София го чу по радиото.

— Ааа, верно, бе — усмихна се Тони, — съвсем забравих, че го каза в ефир. Ама, да ти кажа честно, после колко гаджета ми звъннаха…

Асансьорът дойде и се качихме двамата.

— Ти си смел човек — каза Клюна с лека усмивка.

— Защо? — учудих се аз.

— Ами, защото се качи с мен в асансьора — отвърна той. — Ами, ако са ми сложили бомба? Ще се разпльокаш с мен.

Докато демонстрираше черния си хумор, вратата се отвори на първия етаж и ни посрещнаха четири души от неговата охрана. Бяха облечени отвратително — един с горнище на анцуг, другият с дънки и кожено яке, третият с официален панталон и дънково яке. Защъкаха неориентирано около него и тръгнаха към едно ауди, паркирано на десетина метра от входа. Моите момчета, които бяха от НСО, ме чакаха пред входа. Мерцедесът бе спрян точно пред входа, а гардовете — облечени в тъмни костюми, без вратовръзки, само с ризи. Всички бяха с еднакви прически и слушалки в ушите. Клюна се спря и ми каза:

— Хм! Впечатлен съм. Добра стиковка.

— Е, не е моя заслугата — отговорих. — Така са ги подбрали в НСО.

Милтенов погледна към неговите гардове, подвикна им нещо от сорта „вижте се бе, измикяри такива“ и тръгна към колата. Аз се качих в моята и потеглихме към вкъщи.

— Шефе, този Милтенов е много лесен за трепане, бе — каза шофьорът ми Тони, който в другата си смяна возеше премиера Сакскобургготски.

— Защо мислиш така? — попитах го аз.

— Е, как защо?! — отговори ми той с въпрос. — Та нали е много застрашен, неговите го оставят да ходи десет метра до колата в тъмното. Добре че в България няма истински професионални убийци.

— Е, чак пък да е толкова застрашен — контрирах. — За какво да го трепат?!

— Е, ти не знаеш ли как го гърмяха на балкона му в Княжево? — продължи да ме образова шофьорът. — Излязъл една сутрин и снайперист го прострелял в корема. Представяш ли си как се разхожда в тъмното?! Ако някой на мен ми плати достатъчно, няма да ми представлява никаква трудност да го изтупкам.

Стигнахме вкъщи и аз слязох. Тъкмо започнах да се събличам, и телефонът звънна. Минаваше вече 3 часът през нощта. Беше Клюна:

— Какво правиш, играч? — попита той с приповдигнат глас.

— Събличам се — отговорих, — и телефонът звънна. Надявах се да е някоя мацка, ама, си ти.

— Айде да ходим да ядем дюнери — покани ме Тони.

— Е, тъкмо пуснах момчетата — отвърнах аз.

— А, няма проблем, я погледни през прозореца — каза Клюна.

Дръпнах пердето и замръзнах. Колата му бе спряна по средата на улицата, а разпасаните му пазванти щъкаха с един фенер напред-назад и осветяваха прозорците на съседите ми.

— Тони, моля те, кажи им да махнат този фенер, сега излизам — казах аз и бързо се заобличах.

Излязох навън, а един от неговите хора ми отвори задната врата. Качих се и заварих следната гледка. Антон бе седнал отзад. В краката му стелката бе кална, имаше и хартия от шоколад, смачкана и хвърлена на пода. По средата на задната седалка имаше едно малко сакче, натъпкано с нещо и със затворен цип, а отгоре бе сложен един автомат. Не съм ходил в казарма, но със сигурност познах калашника.

— Тони, какъв е този автомат, бе?! — попитах аз с изненада.

— Това не е автомат, а калкулатор, Бобка — пошегува се той. — С него оправям сметките. Карай към арабите — даде команда той на шофьора си.

Стигнахме на Попа и спряхме пред дюнерите. Момчетата изскочиха и отвориха двете задни врати. Тръгнахме към заведението, а Клюна се сепна:

— Вие къде, бе?! Я влизайте в колата!

— Ама, Тони, нали трябва да те пазят? — учудих се. — Сами ли ще влезем?

— Аз да не съм обществено хранене! — продължи в същия тон той. — Няма да ги храня, я!

Влязохме и запоръчвахме. Аз поисках един дюнер, едни картофи и айран, а Клюна заръча само един дюнер.

— Само това ли ще ядеш? — учудих се.

— Е, ти нали взе картофи! — каза той.

Тогава ми светна лампичката в главата за първи път. Впоследствие станах свидетел на много по-фрапиращи случаи, но за тях ще ви разкажа в следващите глави от тази книга.

Взехме си сандвичите и тръгнахме към колата. Момчетата отвориха рязко вратите, като ни гледаха гладно в ръцете.

— Тони, неудобно ми е да ядем, а момчетата да ни гледат — казах аз, като се наведох към ухото му.

— Абе, стига, бе! — отвърна ми той, сякаш това е най-нормалното нещо. — Я слезте от колата и затворете вратите. Ето сега не ни гледат, стъклата са тъмни отвън.

Тони заръфа дюнера си, а аз го последвах, защото се получи неудобна ситуация.

— Виж сега какво измислих аз — каза Тони. — Тази чанта е за теб — и побутна натъпканото малко сакче от средата на седалката към мен, — искам да я вземеш. Няма да го отваряш, преди да се прибереш.

— Какво има в нея? — попитах, макар че ми беше ясен отговорът.

— В нея има варианти за партньорство — отговори ми той, докато се тъпчеше с пържени картофи. — Искам да помислиш какво можем да направим с това, което е вътре, и пак ще се срещнем.

— Хм! — възкликнах аз. — Гласуваш ми немалко доверие.

— Сигурен съм, че ще го оправдаеш — отвърна ми Клюна. — Пък и виждаш калкулатора! Той и Варсанов го видя преди време, но не го прие на сериозно.

Последва малка, но неловка пауза.

— Бъзикам се бе, играч — каза Тони, като се захили. — Айде да се прибираме. Ей, говеда бовски — подвикна на момчетата, които стояха и подсмърчаха гладни пред колата, — няма да ви чакам цяла нощ!

Гардовете, ако можеха да се нарекат така въобще, се качиха в колата и потеглихме към „Цар Асен“. Когато стигнахме и аз отворих вратата, за да сляза, Клюна каза:

— Вземи общото ни партньорство — подаде ми сака той, — но не забравяй и за калкулатора! — и вдигна калашника в ръката си. После пак се изхили: — Айде, приятни сънища — и колата му потегли.

Аз стоях със сак, натъпкан с пари, в ръка, а постовакът от НСО, който бе на мястото си пред входа на кооперацията, ме гледаше въпросително.

Качих се вкъщи и отворих претъпканото сакче. Изсипах го на масата и започнах да броя. Това ми отне около два часа. Когато приключих, пред мен стояха сортирани по купюри точно 1 000 000 лева! Но по-важното стоеше в главата ми като мигаща червена лампичка, защото аз вече бях наясно, че запознанството ми с Антон Милтенов-Клюна не бе случайно. Той го бе планирал!

[1] Така е в книгата — след всяко „ама“ има запетая. Изобщо, правописът е запазен така, както е в книгата. — Бел.ел.кор. ↑

Глава 2
Партньорство за 1 000 000 лева

След като преброих натъпканите в сака, даден ми от Клюна, пари, останах впечатлен. Макар и нескопосано натъпкана, сумата бе нито лев повече, нито лев по-малко от 1 000 000 лева. Часът вече бе около 5:00 сутринта. Легнах си, но не можех да заспя. Анализирах цялата вечер в главата си. Клюна дойде уж случайно едва в края на вечерта, към 23:00 часа, когато си тръгвахме. После се оказа подготвен да ми даде 1 000 000 лева. Излиза, че всичко това, както написах в предишната глава, е било внимателно планирано, преброено и организирано. Въртях се и не можех да заспя. Стана 7:00 часът и трябваше да тръгна към радиото. Докато пътувах натам, взех решение да проверя до каква степен Клюна „случайно“ ме е харесал за съдружник миналата вечер. След края на радиопредаването, някъде към обяд, имахме управителен съвет в медията. Събрахме се и тогавашните собственици, двама души, които никога не са имали бизнес нюх, а в началото на прехода бяха използвали принадлежността си към бившата ДС, за да се сдобият с лиценза за радиодейност, започнаха да се тюхкат. Оплакваха се, че в тази сфера конкуренцията се засилва, че рекламният пазар намалявал стремглаво и така нататък, и така нататък. Не знам дали това бе някаква случайност, или съдбата си правеше шега с мен, но единият от тях, Боби се казваше, предложи:

— Цанков, дай да намерим инвеститор. Не можем да се справяме вече сами. Влязоха чуждестранни компании в бизнеса и наляха много пари.

— Боби, какво предлагаш? — попитах аз. — Нали ви давам 30 000 лева всеки месец и покривам всички разходи.

— Е, да, ама, утре, като вземат лицензи за цялата страна, кой ще рекламира при нас? — започна да се аргументира той. — Просто искаме да излезем от този бранш.

— И искаш да намеря инвеститор за какво? — попитах. — Да купува, да ти даде заем или…

— Не знам. Не сме мислили с партньора ми — отговори Боби. — Не исках да става така, но жена ми иска да строя вила извън София и ми трябват пари.

— Каква сума търсите и за колко процента? — питах аз, като с нищо не показвах, че имам сума, която би покрила цялото радио.

— Ами, не знам, трябва да помислим с партньора — каза Боби и се спогледаха.

— Добре. Да направим така — предложих. — Да седнем утре отново след предаването и вие да ми кажете за каква сума и проценти говорим.

Те се съгласиха и си тръгнаха от студиото. Аз се затворих в кабинета ми и започнах да мисля над сделката. Една голяма част от мен бе авантюристично настроена и искаше да стартира общ бизнес с Клюна, докато другата — и не крия, по-разумната част от мен — беше против. Стоях, претеглях като на везна плюсовете и минусите. Не исках да се обаждам на Милтенов още на следващия ден, тъй като бих му направил впечатление, че едва ли не нямам търпение да станем съдружници. Изчаках следващата ми среща със собствениците на „Вива“ на другия ден. Беше ми интересно също дали Клюна ще ми звънне и кога. Все пак ми беше дал предишната нощ 1 000 000 без никакъв документ, просто ей така, да мисля в какво можем да го инвестирам. През цялата вечер гледах към телефона ми дали и кога ще звънне, но Милтенов се оказа добър психолог и не показа никакво напрежение и недоверие. Може би именно това ме спечели на негова страна. На следващата сутрин, когато пак седнахме да преговаряме, аз вече бях решил. Започнах срещата много по-уверено от предишния ден.

— Казвай, Боби, каква сума търсиш и за какъв процент?

— Ами, ние много мислихме със съдружника и жена ми — замънка той. — Ами, искаме да си запазим 30% и останалите ги даваме срещу 500 000 лева.

— Хм! Много, бе — започнах да се дърпам аз, както рибар подръпва кукичката с примамката, за да клъвне рибката, — все пак давате 70%, а не цялото радио.

— Ами, да, ама, сме смятали колко пари ни трябват — заоправдава се той. — Ти колко мислиш, че можем да вземем?

— Не повече от 400 000 лева — отговорих.

— Е, малко са, жена ми ще ме изгони — призна Боби. — Айде, говори с някого за 450 000.

— Искаш от мен нещо много сложно — казах. — Все пак вече не е като едно време. Има много радиа и има по-голям пазар, но… добре.

Боби си тръгна доволен, а аз вече трябваше да звънна на Клюна.

— Ало, как си? — започнах аз.

— Ами, тренирам тук — отговори ми той.

— Какво тренираш? — поинтересувах се от куртоазия.

— Сега ще чуеш — каза Милтенов и се чу откос от автомат. — Ето това. Ела в стрелбището на „Герена“.

— Добре — съгласих се и тръгнах към него.

Докато пътувах натам, се замислих дали нямаше вариант да спечеля повече от тази сделка. Спокойно можех да убедя Боби да кажем на Милтенов, че за 70% трябва да се платят примерно 700 000 лева, и да си разделим горницата. Но когато стигнах на стрелбището, веднага се отказах от тази идея. Клюна държеше калашника от колата, а пазвантите му ръкопляскаха. Учудих се за какво бяха тези аплодисменти и точно тогава видях отговора. Заредиха нова мишена, а Клюна буквално я разполови с два откоса.

— Ооо, Бобка — обърна се той към мен веднага след стрелбата, — виждаш ли как оправям сметките?

— Аз тъкмо затова съм дошъл — казах. — Наместих парите от сака.

— А, браво! — ухили се той. — С какво ще се занимаваме?

— Ще имаме мажоритарен дял в радио „Вива“ — отговорих.

— Какъв дял?! — учуди се Милтенов. — Маж… какъв дял?

— По-големия дял — отговорих му, като вътрешно бях стъписан. Та той не знаеше какво означава „мажоритарен“.

— Ааа, по-големия, е, добре — отвърна той доволно. — А парите стигнаха ли?

— Даже останаха — отговорих.

— Така ли?! — попита ме Милтенов. — Колко останаха?

— 550 000 лева — отговорих аз.

— Лелеее, Бобка, ама, ти да не си ги измамил тия, от които купуваме?! — подскочи Клюна. — Ама, ти нищо не си им дал!

— Аз мислех, че ще се зарадваш, че съм спестил — казах, — а и още не съм ги дал. Трябва да седнете и да се разберете как ще оформите сделката.

— Не искам да се виждам с никого и да подписвам нищо — сепна се Тони. — Дай им нещата там и това е!

След този разговор аз бях убеден, че с Милтенов ще работя лесно. Просто той беше адски бизнес необразован, адски наивен. Ако на мен някой ми дадеше толкова пари, без да подписвам нищо, щях да се изкуша да направя много неща.

На следващата сутрин седнах да преговарям по подробностите и оформянето на сделката с предишните собственици на „Вива“. Обсъдихме всичко и написахме един договор за покупко-продажба на акции в полза на дружеството „РСБ комюникейшънс“. Впоследствие аз влязох официално в регистъра на фирмата. След два дни се срещнахме с Клюна в нашумялото по онова време заведение „Гарбо“ на „Патриарх Евтимий“.

— Ето — казах аз и подадох на Милтенов папка с документи, — това е сделката, договорът, акциите и всички подробности.

— Евала, Бобка! — каза той и прибра папката.

— Е, няма ли да прочетеш документите?! — учудих се. — Все пак си дал 450 000 лева.

— Ти нали си ги чел? — отвърна той. — Ти отговаряш. Аз няма да чета нищо.

— А, между другото съм ти донесъл остатъка — казах и вдигнах ръка на гарда си от НСО. — Ето това са нещата — казах и му подадох поолекналото сакче с пари.

— Бобка, искам да те питам нещо — започна Клюна, докато прибираше парите. — Тези гардове с теб откъде си ги взел? Какво е това НСО?

— Е, как, бе! — ухилих се. — Това е държавната служба, която охранява президента, премиера, министрите и така нататък.

— А теб защо те пазят тогава?! — продължи да ме разпитва Клюна.

— Дълга история — отвърнах с въздишка аз. — Да речем, че лежа на стари лаври. Все някога ще ми ги вземат.

— Е, ако това стане, аз ще ти дам от моите — успокои ме Милтенов. — Те са добри боксьорчета.

Аз се усмихнах и си помислих, че явно според него с бокс ще го спасят при нужда. Както стана ясно през 2005 година пред „Джимис“, боксът не помогна.

Минаха десет дни. Старите собственици на радио „Вива“ изнасяха своите вещи, като си запазиха един от кабинетите. Все пак бяха останали акционери, макар и пасивни. Предстоеше един много любопитен момент, а именно този, в който щяха да разберат с кого са сключили сделка.

Организирах запознаването в сградата на радиото. Надявах се вътрешно, че Боби и партньорът му не са в час с криминалните хроники и няма да познаят Клюна. Бяхме седнали в голямата заседателна зала и чакахме Тони да пристигне. Преди това му бях казал по телефона малко да ги респектира. Да знаят кой кара влака вече. Явно Милтенов не ме беше разбрал правилно. Както си стояхме и чакахме, се чуха бързи стъпки по коридора, водещ към залата. Вратата се отвори с трясък и нахлуха четири-пет момчета от охраната на Тони.

— Станете и сложете ръце на стената — изкрещяха те буквално.

Двамата екссобственици станаха и се подчиниха, като гледаха много объркано. Пазвантите ги претърсиха и им разрешиха да седнат. После излязоха и затвориха вратата.

— Ей, с кого сме сключили сделка? — попита ме Боби.

— Сега ще видиш — отвърнах аз, като изпитах леко задоволство.

Очертаваше се да си знаят мястото в бъдещата ни съвместна дейност. В това време вратата се отвори и влезе Клюна. Изненадах се, като го видях — беше облякъл елегантен костюм и беше сложил очила с лек диоптър.

— Добър ден, господа! — поздрави той. — Моля да ме извините, но се налагат сериозни мерки за сигурност от НСО — каза Милтенов и леко ми намигна.

— Добър ден! — отговори Боби. — Аз ви познавам отнякъде, но не знам откъде.

— Ами, може да сме се засичали в библиотеката — пошегува се Милтенов. — Аз се казвам Антон. Няма да идвам тук често. Имам само една молба към вас — продължи той. — Каквото каже Боби Цанков, е закон за вас. Ако не, ще идвам аз. Довиждане! — завърши кратката си реч той и стана.

Аз го последвах.

— Взех ли им страха? — попита ме той, докато слизахме по стълбите.

— Тони, не трябваше да правиш това — отговорих. — Тези хора са от друго поколение. Не са виждали такива работи.

— Е, да, ама, живеем в днешните времена — каза Милтенов. — Те ще се съобразяват, а не аз.

Клюна се качи в колата и запраши с мръсна газ. Аз се качих отново при съдружниците.

— Вижте сега — казах аз, — съжалявам, но Тони е малко по-особен човек.

— Няма проблем — отвърна Боби със спокоен глас, което ме изуми. — Ние също не искаме нищо друго, освен работата да върви. Няма да се караме с него.

След тази опознавателна среща аз останах дълбоко умислен. Явно тактиката на Клюна бе печелившата. Бях опитвал по много начини в предходните години да се разбера с тези хора, но факт е, че за първи път те не ми противоречаха.

През следващите седмици Тони не посети радиото нито веднъж. Работата потръгна и на втория месец дружеството отчете печалби. Тъкмо си мислех, че нещата са се подредили перфектно, и телефонът ми звънна.

— Да? — вдигнах аз.

— Боби Цанков ли е? — попита тежък мъжки глас.

— Кой пита? — отвърнах аз.

— Капитан Х от НСС! — отговори гласът.

— По какъв въпрос ми се обаждате?! — изненадах се, защото през онзи период още не се бях сблъскал с държавната машина.

— Ще разберете, когато дойдете да поговорим — отговори ми капитанът. — Срещата ни трябва да остане в пълна тайна, тъй като новите ви приятели няма да се поколебаят да ви ликвидират, ако научат за нея.

— Вижте, не знам за какво ми говорите — казах, — но да се срещнем и да ми обясните, защото мразя някой да ме плаши по телефона.

— Не ви плаша, а ви се обаждам, тъй като това е за ваше добро. Да се срещнем пред РУМ-а на „Черни връх“ — предложи човекът, а аз се съгласих.

След час вече бях на мястото. Не бях уточнил как ще се познаем с капитан Х, затова просто зачаках. След пет минути пред мен спря със свирещи спирачки бял бус с черни стъкла. Изскочиха две момчета и отвориха плъзгащата врата. Отвътре човек в костюм, около 40-годишен, ми направи знак да се кача.

— Добър ден! — поздрави той. — Седнете. Аз съм капитан Х от НСС. Исках да проведем една беседа.

— Добър ден! — поздравих и аз. — С какво можем да си бъдем полезни?

— Вие сте влязъл в един кръг от лица, които застрашават с действията си националната сигурност — започна „беседата“ той. — По всяка вероятност, след като си свършите задачата, за която сте им необходим, ще ви убият.

— Вижте, не знам защо си мислите така, но тук става дума за едно бизнес партньорство, свързано с медийния бранш — отвърнах. — Просто няма за какво да ме убиват и така нататък. Не знам какво сте научили, но може би грешите.

— О, не греша, повярвайте ми — отговори и отвори едно куфарче като онези от комунизма. — Ето това са документите от сделката, която вие сте сключили от негово име.

Подаде ми копие на документите. Аз ги прегледах, като, докато четях, ми направи впечатление, че това бяха екземплярите на Клюна. Бях дръпнал един от листовете и после го бях залепил с тиксо. На ксерокопието ясно се виждаше тиксото.

— Откъде взехте тези копия? — попитах с нескрита изненада.

— Имаме си сътрудници навсякъде и във всички среди — отговори ми капитан Х. — Но трябва да знаете, че това партньорство няма да ви доведе до нищо добро. Те ще поискат от вас много неща с времето, ще ви направят един от тях. Ние можем да ви помогнем, но само ако се съгласите да сътрудничите.

— След всичко, което ми казвате — започнах аз, — искам да си помисля за много неща. Ясно ми е вече, че имате агент при Клюна, и няма да ви издам. Но искам да помисля над всичко.

— Добре разбирам — отвърна човекът. — Ние ще се свържем отново с вас след време.

Слязох от буса и се върнах в радиото. През следващите дни, когато се виждах по-често с Клюна, внимателно оглеждах момчетата около него. Всичките бяха криминално проявени и никой не ми приличаше на вербуван от службите.

Глава 3
Професия свидетел

Беше една от тези сутрини, в които нищо не може да ти развали настроението. Времето беше слънчево и топло. Някъде към 11:00 часа мобилният ми телефон звънна, на екрана се изписаха многото седмици и тройки — номерът на Тони Клюна. Между другото той много мразеше прякора си и много се вбесяваше, когато някой му го споменеше.

— Айде бе, играч! — започна Клюна. — Ще проспиш целия ден.

— Ха! — отвърнах му аз. — Неделя е, ден за почивка.

— Идвам да те взема и ще ходим на гости у Илиян.

Илиян бе човекът, в чийто дом се запознахме с Клюна през 2003 година. Бяха много близки с него, бяха лежали месеци наред през 2002 година в следствения арест. Клюна — за стрелбата срещу Варсанов, а Илиян — за измами, свързани с коли.

Към 11:30 Тони дойде с едно ауди А6 комби, черно, с черни стъкла и номер С2300. По принцип това беше номерът, който слагаше на всичките си коли. Така и не ми каза защо.

— Илиян е сготвил свинско със зеле — каза Тони ухилено.

— Супер! — отвърнах му. — Тъкмо за обяд.

— А знаеш ли кое е най-хубавото? Няма да плащаме — каза Тони ухилено.

Момчетата се засмяха ехидно, защото знаеха, че при добър късмет и те могат да опитат от свинското.

Клюна беше пословично стиснат.

Когато стигнахме, Клюна каза на двамата гардове:

— Ще стоите тук и няма да мърдате никъде!

— Разбрано! — отвърна Ванката, шофьорът, и ме погледна разочаровано.

— Защо не се качат горе с нас? — попитах го аз.

— Не! — отвърна Тони. — Нямат работа там. Днес ще играем на една много интересна игра…

Замислих се какво ли пак е замислил. Тони беше много провокативен и можеше винаги да изкопчи това, което го интересува.

Илиян ни посрещна ухилен и щастлив, че няма да прекара поредния ден от домашния си арест, скучаейки.

Илиян бе освободен под домашен арест, който по-късно, след седем-осем месеца, бе заменен с мярка парична гаранция.

— Влизайте, че манджата изстива — каза Илиян.

Обядвахме и през цялото време те си спомняха с умиление за месеците в ареста.

— Помниш ли как баща ти носеше всеки ден заредени акумулатори, за да гледаме с тях телевизорчето? — каза Илиян с носталгия.

— Е, сега ни е по-хубаво! — отвърна Клюна с усмивка. — Защо не се обадиш на Деси и София да дойдат? — предложи той на Илиян.

Клюна си беше харесал София, тя беше негов тип — руса и миловидна, а Деси беше с кестенява коса и с много приятен характер за компания.

— Добре! — отвърна Илиян и се обади по телефона.

След около час дойдоха и момичетата, които бяха довели и още една приятелка с тях. След обичайните разговори за една приятелска компания, включващи, разбира се, клюки от софийските заведения и така нататък, Клюна каза следното:

— Днес ще играем на една игра.

И ме погледна ухилено.

— Но не от игрите на Бобката, а игра без големи награди.

Всички го погледнахме учудено какво ли е намислил… и изненадата последва веднага.

— Днес ще играем на „шише“ — каза Клюна.

— Каква е тази игра? — учудих се аз.

— Е, не си ли ходил на лагери като малък? — Учуди се Клюна и продължи: — Нареждаме се в кръг и завъртаме шишето. Който го завърти, избира едно желание, което трябва да му изпълни този, когото посочи шишето.

— Добре! — отвърнах аз.

— Обаче без перверзни, ей! — каза Илиян ухилен.

И шишето се завъртя…

Няма да разказвам какво си „пожела“ Илиян от момичетата, нито пък какво си пожелаха те, но ще ви разкажа какво се случи, когато шишето посочи мен, а Клюна го беше завъртял.

— Падна ми сега! — каза щастливо Тони.

— Да не искаш да се целуваме? — отвърнах му заядливо аз.

— Искам една истина сега от теб, но внимавай как ще ми отговориш, защото съм питал някого преди това.

— Давай! — казах аз.

— Искам да ми кажеш истината за стрелбата по Червенкова във Варна — каза Тони.

Някой бе стрелял по Червенкова през лятото на 2003 година във Варна. Тогава с нея имахме медийно известен конфликт и дори тогавашният вътрешен министър Петканов бе казал, че се работи по версията, че аз стоя зад покушението.

— Истината — казах му аз — е, че зад тази стрелба стоят чеченци, с които Червенкова е точила ДДС в Благоевград и сега се е опитала да ги изнудва за пари, за да не ги топи пред разследващите.

— Мдаа! — каза Клюна. — И аз така разбрах, но ми беше интересно дали няма да го украсиш.

Клюна така проверяваше много от хората, които бе допуснал до себе си.

След това аз завъртях шишето и то посочи Клюна.

— Сега е мой ред — казах, — но и ти трябва да ми отговориш честно, защото аз също съм подпитал тук-там.

— Ха-ха, давай да те видим какво те вълнува — каза Клюна.

— Искам да ми кажеш истината за атентата срещу теб, когато беше прострелян на терасата ти в Княжево — казах аз.

Всички замлъкнаха. Усмивката от лицето на Клюна изчезна… последва пауза около пет секунди.

— Е, аз ти отговорих, нали? — казах аз. — Май тази игра е с двоен стандарт.

— Не! Ще ти кажа — отвърна ми той, — но това си остава тук, в тази стая. Ако го чуя някъде… — и погледна към момичетата.

Илиян каза, че не иска да слуша. Тогава Тони му кимна и Илиян излезе.

— Излязох на балкона — започна Клюна — и се протегнах. След пет секунди усетих как нещо ме пронизва и се свличам на земята. Вгледах се в далечината и видях един силует, който няма да забравя никога! Силуетът беше с дълга и чуплива коса. Беше далече, но съм сигурен какво и кого видях.

— Всички казват, че стрелбата по теб е извършена от Златко Баретата — отвърнах му аз деликатно, защото видях мъка в лицето му, когато си спомни за онзи ден. — Това ли е човекът с чупливата коса?

— Глупости! — отвърна Клюна. — Златко никога не е имал коса, по-дълга от втори-трети номер.

— Е, тогава защо говорят така? — попитах го аз.

— Така се говори, защото той иска да превземе фирмата.

„Фирмата“ наричаха наркоорганизацията около Самоковеца, Клюна, Демби и така нататък.

Тогава не познавах Златомир и ми беше интересно, или по-скоро любопитно, що за човек е той.

— А той не се ли занимава с такива неща? — попитах Клюна.

— Не. Той си е на друго ниво — хазарт, ловни стопанства, минерална вода и така нататък — отговори ми Клюна. — Но има хора, които искат от него да ги покровителства, докато те се занимават с „материал“.

— А той покровителства ли ги? — попитах аз.

— Не, но като се говори така, той няма и да ги покровителства — отвърна Клюна. — Мен ме устройва да е на неговата сметка тази стрелба.

— А кого си разпознал в далечината? — попитах го с нескрит интерес. — Да не е Варсанов?

— Не! — отвърна той. — Разпознах Райко Кръвта от Перник — каза Клюна.

— Ха! Сигурен ли си? — попитах го. — Защо не кажеш на куките и да го арестуват?! — продължих аз с недоумение.

— Ние с него си поговорихме, той ми призна, че е стрелял по мен, но после се „сродихме“, така да се каже — каза ми Клюна и се ухили.

— Е, този Златко не се ли дразни от това, че едва ли не му го приписваш на него? — попитах аз. — Няма ли да ти е гадно, ако утре ти припишат така нещо и на теб?

— Да, бе — каза Клюна, — дреме ми! Да гори там. Така няма да посмее да влезе в този кириз с материала — ухили се той.

Мина време и преди няколко месеца се срещнахме случайно с едно от момичетата, участвали в играта на „шише“.

— Виж какво става — започна тя, сякаш я бях попитал. — Демби твърди в интервюта, че Златко Баретата е стрелял по Тони на терасата.

— Е, ти нали помниш какво ни разказа той? — отвърнах й аз.

— Е, това е днес да си професионален свидетел — отвърна тя.

Глава 4
Как синът на Милошевич опита да отстрани Бойко Борисов с яхтената афера

През 2003 година, на 18 април, се случи нещо, което промени подземния небосклон — изгря звездата на Доктора.

През този ден движението по „Цариградско шосе“ беше в обичайния си натоварен ритъм. Малко преди спирката пред Полиграфическия комбинат, в лявата лента, със скорост не повече от четиридесет километра се движеше брониран мерцедес с номер С8887МР.

„Колата просто подскочи, разбираш ли, някак изгрухтя… изведнъж стана тихо и чувах само пищене в ушите си… не усещах нищо с тялото си… отворих вратата, без да чувствам ръката и краката си, излязох и видях как хората ме гледат ужасени… още не осъзнавах какво става.“

Няма да забравя тези думи, които ми каза Доктора, никога, защото изпитах точно това в момента, когато беше извършен първият атентат с бомба срещу мен. Според някои, които никога не са познавали Иван, той беше прост контрабандист, според други, които само са чели дописките в ежедневниците за него, той беше прост бандит, но за онези, които го познаваха, беше една истинска енигма.

В началото на 2003 година имах среща с Косьо Самоковеца в обичайното за оперативките му място — сладкарница „Маркрит“ на булевард „Патриарх Евтимий“. Когато спрях, ми направи впечатление присъствието на повече гардове от обикновено.

— Странно, тези не сме ги виждали никога — каза Пацо, шофьорът ми по онова време, който към днешна дата обслужва енергийния бос Христо Ковачки.

— Може Косьо да е взел нови момчета — отвърнах му, докато подреждах в папка документи, които трябваше да обсъдя със Самоковеца.

— Да, бе, друг път! Тези са много обучени. Виж как са се разпръснали — направи му впечатление на Пацо.

Слязох и се насочих към обичайната маса, където Косьо провеждаше срещите си.

Тогава за пръв път срещнах Иван Тодоров-Доктора.

— Запознай се с Доктора — каза Самоковеца.

— Здрасти, какво лекуваш? — избъзиках го аз и му подадох ръка.

— Лекувам любопитни — отвърна в същия стил Иван, като стисна много здраво ръката ми.

След като довърши разговора си с Косьо, Доктора си тръгна, като преди това не пропусна да запише телефона ми в неговия.

— Този е истинска змия — каза Косьо, докато Иван излизаше от „Маркрит“.

— Защо се занимаваш с него тогава? — полюбопитствах.

— Мъдрите хора са казали: „Дръж приятелите си близо до теб, а враговете си — още по-близо.“ — отговори ми той.

Не мина много време след тази среща, и една сутрин, докато водех предаването си по радиото, телефонът ми звънна. Изписа се непознат, но лесен номер с много двойки.

— Ало! — вдигнах аз.

— Извинете, може ли един поздрав? — каза гласът от другата страна.

— Може един много „по-здрав“ — отговорих му, тъй като не обичах да приемат предаването ми на подбив.

— А може ли след това да те излекувам по моите методи? — отговори, без да се замисля, гласът от телефона.

— Ааа, ясно! — отвърнах с усмивка в гласа. — Как си, Докторе?

— Слушам те по радиото и си викам: чакай да те чуя. Кога свършваш там? — попита Иван.

— След два часа. Защо? — попитах.

— Хайде, ела в „Кемпински“ да се видим, но не казвай на онзи, дето ни запозна, че съм ти се обаждал — побърза да ме предупреди той.

— ОК, ще се видим там! — съгласих се.

Когато влязох в легендарната виенска сладкарница на Японския, веднага познах гардовете от „Маркрит“. Един от тях побърза да се изяви и застана пред мен, което изнерви моята охрана.

— Шефът те очаква, последвай ме! — каза здравенякът.

— Добре че си ти, че иначе щяхме да се загубим — заяде се моят бодигард.

Стигнахме до масата в дъното до прозорците, където обикновено сядаше Маргина.

— А, ето го човека, който слушам цяла сутрин — посрещна ме Доктора и отново стисна ръката ми до зачервяване.

Седнах при него и той побърза да ме попита:

— Ти нали не каза на Самоковеца, че ще се виждаме?

— Не, но трябва да ти кажа, че ако искаш да говорим за него, няма да бъда словоохотлив — предупредих го аз.

— Не, той не ми е интересен. Искам да поговорим за друго с теб — започна да ме въвежда в темата Иван. — Какво мислиш за Бойко?

— Кой Бойко? — учудих се.

— Е, как кой — Борисов! — отговори той.

— Ами, познавам го и му се кефя — казах. — Защо ме питаш това?

— Е, след като така си настроен към него, едва ли ти си нашият човек — каза с разочарование в погледа Иван.

— Вашият? — учудех се. — А кои сте „вие“?

— Ние сме група партньори, които имаме някои притеснения от него — заговори съзаклятнически Доктора, като почти шепнеше. — Знаем, че имаш огромна аудитория, и сме готови да ти предложим много пари, ако си склонен да ни сътрудничиш!

— Ха! — реагирах аз спонтанно. — Какво имаш предвид?

— Искаме да огласиш някои неща по радиото — шепнеше Доктора. — Искаме да го бутнем.

— Виж, не мога да направя това. Първо, предаването ми е съвсем друг тип и, второ, този човек е пич и не искам да се карам с него — казах аз. — Моите приятели също имат притеснения от него, но и на тях им казах същото.

— Тогава забрави, че този разговор се е състоял — каза Иван, — и запомни, че ако чуя и дума от това, което ти казах, просто ще те убия. Нищо и никой няма да те спаси.

— Предполагам, че се шегуваш с последното — казах аз, а изражението ми се промени.

— Може би, да, а може би, не — отвърна Доктора, като леко се усмихна. — Но не ти препоръчвам да научаваш отговора.

След този разговор не се видях повече с Иван. Не споделих нито с Косьо, нито с Клюна за тази среща. Мина повече от месец, преди да чуя отново за моя „приятел“ с медицински прякор.

Беше петък, 18 април 2003 година. Пътувах по булевард „Васил Левски“, когато телефонът звънна.

— Ало, жив ли си, бе? — попита от другата страна притеснен Клюна.

— Да, що за идиотски въпрос?! — възмутих се аз. — Какво става?!

— Обадиха ми се, че е взривен Мерцедес, брониран, като твоя, и затова така ти звъннах — отговори ми той.

— Чакай да се обадя тук-там, да разбера кой е взривен и ще се чуем пак — казах аз.

Прозвъних някои мои източници, по онова време на високо ниво в МВР, и те ми казаха, че мишената е Доктора. „Не коментирай нищо по радиото!“, предупреди ме човекът, на когото звъннах. След като затворих, веднага се замислих дали няма предвид разговора, който проведох в „Кемпински“ с Иван. Дали службите не са подочули нещо?!

На следващия ден, в събота, към обяд телефонът звънна — номерът беше „скрит“. Замислих се дали да вдигна, защото по принцип не отговарям, когато не знам кой ме търси. Тогава обаче си спомних какво ми каза човекът от МВР и нещо ме подръчна да вдигна.

— Ало! — казах аз.

— С Боби Цанков ли говоря? — попита тежък мъжки глас.

— Да! — отвърнах. — А кой се интересува?

— Не мога да ти кажа. Само знай, че един много важен човек ще те чака пред вас в 14:00 часа. Ако не излезеш две минути след това, няма да разбереш кой е бил той — каза гласът от другата страна и затвори.

Погледнах часовника на стената — показваше 12:30 часа. Замислих се, по принцип мразя конспирациите, но в този случай вече бях заинтригуван от казаното ми предишния ден. Не знаех дали не съм попаднал в разработка и исках да разбера. До 14:00 часа звъннах на Косьо, на Клюна, на Демби и опипах почвата. Никой не издаде с нищо да е притеснен, нещо да се случва. Вече знаех, че не става въпрос за нищо, свързано с тях.

Когато стана време, излязох пред входа на кооперацията. От „Патриарх Евтимий“ по улица „Цар Асен“ зави мерцедес, 5 класа с червен дипломатически номер. В първия момент погледнах дали не завива и друга кола, но изненадата ми бе огромна, когато автомобилът спря и от предната врата слезе мъж на около 45–50 години, облечен в официален костюм. Човекът отвори задната врата и каза:

— Господин Цанков, качете се, моля!

Без да мисля, седнах в колата. Мъжът затвори вратата и се качи. Вляво на седалката до мен стоеше мъж на около 35 години, леко брадясал, с коса, сресана напред, но определено къса и остра. Беше облечен с черни дънки и черно поло.

— Бобане, познаваш ли ме мен? — попита той на леко развален български, като ми подаде ръка.

— Не! — отвърнах с искрено любопитство. — Сигурно си някой дипломат, но не знам какво, за бога, става тук.

— След малко ще ти кажа, имай търпение — отговори ми той.

Мерцедесът се движеше с бърза скорост по малките улички, а след това продължи по булевард „Цар Борис“. Докато се возехме, и двамата мълчахме. Поглеждахме се, сякаш се опознавахме с поглед. Мислех си, че има някакво недоразумение — последното, което очаквах да видя на тази странна среща, е някакъв сръбски дипломат. Когато пресякохме Околовръстния път, колата зави по една от малките пресечки в Княжево. Шофьорът и гардът слязоха, а около колата се подредиха 7–8 мъже, въоръжени с автомати.

— Кой по дяволите си ти и какво правим тук? — попитах с изнервен глас.

— Спокойно бре, Бобане! — отвърна той. — Аз съм Марко Милошевич!

— Милошевич?! — учудих се. — Като Слободан Милошевич?

— Той е баща ми. — Каза мъжът и продължи: — Ти си говорил за нещо с един Доктор, ама, той вчера нещо се спъна по стълбите.

— Не, взривиха го, не се е спънал — отговорих аз.

— Въпрос на разбиране — каза Марко. — Виж сега, ще бъда директен с теб. Аз и моите партньори имаме канал във вашата страна. Транзитираме цигари в огромни количества през Бургас. В последно време обаче вашето правителство на Сакскобургготски стана много алчно.

— Не разбирам, първо, защо ми разкриваш това — прекъснах го, — и, второ, какво общо имам аз?

— Проучили сме те, знаем, че можем да ти се доверим. В понеделник ще има голям компромат срещу правителството и искаме да ни срещнеш с някои журналисти, които знаем, че познаваш. Ще ти платим 500 000 лева — предложи Милошевич.

— Чакай, чакай сега — сепнах се аз. — Доктора ми предложи нещо и аз му отказах.

— Знаем това, но дали ще откажеш на нас? — попита Марко.

— Категорично! — отговорих нападателно, като използвах психологически метод.

Марко замълча няколко секунди.

— Ама, ти си бил много смел, бре… — каза Милошевич.

— Да, и съм взел някои мерки. Ако си мислиш, че не ни е следвала кола дотук, значи си много наивен — блъфирах го аз; в онзи момент нямах друг ход.

— Ще видим — каза Марко и ми посочи вратата.

Слязох, а шофьорът му се качи и потегли с мръсна газ буквално за секунди. Аз се качих в едно такси на булеварда и казах да потегли веднага. Не знам как съм изглеждал тогава, но шофьорът попита дали не искам вода, бил съм много блед.

На следващия ден, в неделя, не излязох никъде. Размишлявах и анализирах разговора с Марко Милошевич. Обадих се на мой приятел в Белград и го попитах за този човек. Той, като чу, буквално се развика с типичния за сърбите темперамент, че това е най-големият мафиот в Сърбия.

В понеделник отидох в радиото и стартирах сутрешния блок. Когато отворих новинарските агенции, веднага видях компромата — снимките, на които министрите на царя играеха карти с Пени Амигоса, а зад тях Доктора си говореше с министъра на транспорта. Същата седмица, в петък, 25 април, новинарските агенции написаха:

„Министър-председателят Симеон Сакскобургготски повика днес главния секретар на МВР Бойко Борисов, който пристигна в Министерския съвет направо от аерогара София след завръщането си от Москва. Срещата се състоя едва днес, тъй като до края на миналата седмица премиерът отсъства от страната, а генералът замина на посещение в Русия.

Генерал Борисов докладва на министър-председателя за събитията от последните 7 дни, след което писмено депозира оставката си.“

През следващата седмица царят даде вот на доверие на Бойко Борисов и не прие оставката му. Не прие оставката и на Милен Велчев, който също бе депозирал такава.

След още няколко седмици неизвестни стрелци откриха огън с автомат по колата ми, докато се прибирах една нощ към вкъщи. Тогава вестниците писаха, че отново ставало въпрос за наркоразпределения, макар че никога не съм бил приобщаван към тези неща. Тогава си помислих дали и аз не съм се спънал по стълбите.

Мина година и половина от тези събития и случайно срещнах Иван Тодоров-Доктора в лоби бара на „Кемпински“. Ушите му стърчаха като пеленгатори след пластичните операции.

— Благодаря ти, че ме метна на сръбската скара — казах аз с ирония.

— Заклевам се, че онова куфарче със снимките дойде от Белград. Да не съм луд да си го нося в багажника? — отвърна Иван. — Нямам нищо общо с атентатите срещу теб, заклевам се!

Изглеждаше искрен, променен и смачкан. Вече беше станал звезда в пресата… а както са казали мъдрите хора, „ако не успееш да убиеш някого с куршум, можеш да го убиеш с вестник“.

В смисъл, че когато го захапа пресата и стана известен, партньорите му го ликвидираха. Вече беше опасно да не пропее срещу тях.

Глава 5
Боят в дискотека „Ескейп“

Беше началото на ноември 2003 година. Времената тогава бяха такива, че и заведенията бяха разпределени между групировките. Пиша това, тъй като се изненадах от обаждането на Клюна в една ноемврийска вечер.

— Чакам те в една ирландска кръчма — каза Антон. — „Дъблин“ се казва — и започна да се смее.

— В „Дъблин“ ли?! — зачудих се искрено аз, тъй като със Слави Бинев имахме конфликт тогава.

Днешният евродепутат Бинев за един кратък период около 6 месеца беше мениджър на радио „Вива“. С документни „врътки“ успя да принуди един от акционерите в радиото да му подпише договор за наем зад гърба ни.

— Дааа, в „Дъблин“ — продължи Клюна с видимо задоволство в гласа, — вече сме на наша територия тук. Айде, идвай.

През 2003 година аз се движех с две коли, новата S и G класа мерцедес. Беше към 19 часа и навън вече беше тъмно. Спрях пред входа на заведението и нямаше как да не забележа охранителите на Биневата кръчма, които любезно ни отвориха вратите.

Няколко месеца по-рано същите тези охранители ме бяха помолили да напусна заведението, тъй като покрай скандала с радиото вече не бях добре дошъл там.

Клюна седеше на едно голямо сепаре вляво от входа. Около сепарето имаше минимум десет души от личната охрана на Антон. Трудно някой можеше да види какво точно се случва на масата.

— Чух, че обичаш да вечеряш тук — посрещна ме Клюна. — Ето, грижа се за комфорта ти — ухилено каза той.

— Днес изненадите не спират, а? — отговорих му с нескрито задоволство и седнах при тях.

На масата освен Антон се бяха разположили още двама души. Единият на възраст около 40 години, с мустаци, улегнал — това беше Жоро Генев. Съдружник на Слави и отговорник за заведенията му. Другият беше около 30-годишен, с кожено яке, леко брадясал, с бинтована ръка и дълга чуплива черна коса — това беше Христо Вартаниян с прякор Исуса или Стружката.

— Запознай се, това са Жоро Генев, нашият домакин тук, и Ицо — каза Клюна.

— Приятно ми е, но все още не разбирам как изведнъж станах отново желан клиент тук — казах аз.

— Е, с блага дума и пистолет в ръка всичко се постига — пошегува се Антон. — Жоро убеди Бинев, че радиото не му е необходимо, но ще трябва да им даваш по 1000 лева всеки ден в продължение на един месец, за да са доволни всички. Съгласен ли си?

— Щом няма друг начин и пистолетът не е бил автомат примерно — продължих в шегобийския тон аз, — съгласен съм.

Тогава Генев и Клюна си стиснаха ръцете и поръчахме вечеря.

— Много си ми познат отнякъде — обърнах се аз към Исуса.

— Това е Ицо, който ти звънках да поздравяваш по радиото преди няколко месеца, помниш ли? — отговори Клюна. — Той тогава беше в ареста на ГМ-то а ти му говореше по радиото.

— Ааа, да, помня. Радвам се, че си скъсал синджира — казах на Ицо Исуса.

— Ще дойдеш ли тази вечер на ретро парти в „Ескейп“? — Клюна попита Исуса.

— Бате, за никъде не съм с тази ръка, пък и още не съм много в час, знаеш как е, като си бил дълго вътре — отговори Ицо.

— Бобка, ти нямаш избор. Тази вечер си в „Ескейп“ — каза Клюна.

— Защо? Да няма някакъв повод? — попитах. — Кой друг ще идва?

— Косьо, аз, ти, Джузо и Данчо Гиздов.

— Данчо Гиздов не е ли под домашен арест?! — учудих се аз.

Гиздов беше осъден по онова време на 3 години и 8 месеца затвор, а Джузо нашумя с това, че преди три години взе заложници в апартамента на приятелката си в столичния квартал „Стрелбище“ и обяви, че искането му е да разговаря с Миролюба Бенатова от Би Ти Ви.

— Е, какво, като е под домашен? Да не би да са му вързани краката? — отговори Клюна и цялата маса се огласи от бурен смях.

Вечерта продължи с обиколка по столичните заведения, докато не стана време да отидем в дискотеката.

Минаваше 23 часът и ние вече пътувахме към „Ескейп“. Колоната от коли беше внушителна — двете аудита на Клюна, моите S и G класа и две БМВ на братята Янко и Наско Димчеви, известни с екзотичните прозвища Джузо и Кучето. Когато спряхме пред входа, момчетата, с които бяхме, веднага направиха тарапана. Клюна беше с 8 души, а аз — с двама. Джузо и Кучето бяха с още трима-четирима души.

Никога не съм бил привърженик на дискотечните панаири, но Клюна не можеше без тях, както ще се убедите след малко.

„Направете място“, „Отдръпнете се веднага“ — с тези викове охраната избута немалката тълпа, която чакаше да влезе, и ние минахме. Антон вървеше напред, аз бях зад него, а след нас — останалите. Посрещна ни управителят — толкова мазен тип, че ако го натиснеш с пръст, сигурно ще пусне олио.

— Здрасти, Тони, добре дошъл! Запазил съм две сепарета на ВИП-а, както обикновено — каза управителят.

— Този път искам три сепарета, защото Косьо идва насам — отвърна Клюна и се запъти към масите.

Винаги когато Самоковеца беше наблизо, Клюна ставаше нервен. Най-вероятно от желание да се натегне максимално… Косьо виждаше това и на моменти дори се бъзикаше с него на тази тема.

— Дай четири малки уискита, два редбула, една бутилка минерална вода и телефонния си номер — поръча Клюна на сервитьорката.

Момичето се усмихна и погледна към Банката, бодигарда, който винаги стоеше най-близо до Клюна.

— За нас по една кола — каза охранителят на момичето и погледна към Тони.

— Не поръчвайте нищо повече, преди да дойде началникът — каза Клюна и се ухили хитро.

Имаше традиция, когато Самоковеца е в настроение, да плаща цялата сметка, но нямаше как да се знае предварително дали ще бъде на кеф. Тони предпазливо предупреди момчетата да не поръчват повече, преди да дойде Косьо.

През следващите двадесетина минути Клюна не спря да гледа към вратата кога ще дойде началникът, както го наричаше той. През това време усмихнат и танцувайки, при нас се качи Данчо Гиздов. Както написах по-горе, Гиздов беше по онова време с мярка за неотклонение „домашен арест“. Последваха прегръдки, тъй като отдавна не се бяхме събирали.

— Е, това е то да си под домашен — пошегувах се с Данчо. — Ти да не живееш тук?

— Гледай сега к’во ста’а — отговори ми Гиздов и махна към диджея.

„И специално за господин Гиздов“ проехтя през колоните в претъпканата дискотека. Учудих се, тъй като в този клуб по традиция не се правят поздрави. Минаха още няколко минути и Клюна скочи от масата.

— Е, сега започва представлението — прошепна на ухото ми Банката.

На вратата бяха застанали двама от охраната на Самоковеца, които винаги предхождаха шефа си.

— Бобка, не казвай на Косьо, че сме се сдобрили със Слави Бинев — каза Тони, като не откъсваше поглед от вратата.

— Защо?! — учудих се. — А като чуе по радиото?

Антон се замисли, но не отговори нищо. В това време на вратата във видимо добро настроение се показа и Косьо. Беше с шарена риза, тъмен панталон, тип дънки. С него влезе и манекенката Цеци Красимирова.

— Честито, ще черпи! — каза Клюна още докато Косьо се приближаваше към нас.

— Пичове, как е настроението? — каза Косьо.

— Екстра! — отговорих аз и му подадох ръка.

— Сядай, началник, какво ще пиеш? — натегна се Клюна и махна на сервитьорката.

— Само пиене и жени са ти в главата — отговори му Самоковеца. — Я кажи сега вярно ли е, че пак сте взели радиото с Цанков?

— Тъкмо това щях да ти кажа — каза Тони и ме погледна разочаровано.

— Гиздов, я ела тук, бе, как върви работата с курвите? — продължи с „оперативката“ Косьо.

— Слаба работа, шефе. Обещали са ми едни мулатки да вкарат едни момчета.

— Утре следобед всички в „Маркрит“ — отсече Самоковеца и насочи вниманието си към Цеци.

Не бяха минали повече от петнадесетина минути и в „Ескейп“ пристигна компанията на Красимир Маринов-Маргина, която наброяваше около десет души. Той изглеждаше в добро настроение.

Митове са слуховете, че Маргина е агресивен и нападателен човек. За разлика от другите ъндърграунд герои той се отличава със сдържаност и добро възпитание, както демонстрира и в онази нощ. Беше облечен стилно.

Не беше рядкост по столичните заведения различните групи да се засичат. По-голямата част от момчетата охранители се познаваха и се поздравяваха помежду си.

— Ванка, тези не искам да се доближават насам — заповяда Клюна на бодигарда си, а той предаде командата на другите.

— Я не се прави на голям бабаит! — сепна се Самоковеца.

Маргина и компания се настаниха мирно и кротко на сепарета в другата част на ВИП-а, като не пречеха на никого и започнаха да се забавляват. След малко към тях се присъедини и Димата Руснака, който махна за поздрав. От нашата „група“ му отвърнахме единствено аз и Косьо.

— Ванка, айде да ходим до кенефа — каза Клюна и извади малко найлоново пликче от джоба си.

— Приемате ли компания? — попита Гиздов с грейнал поглед.

— Айде, идвай! — отговори Антон и те заедно с десетина охранители тръгнаха.

Със Самоковеца се заговорихме за коли. Той ми се похвали, че същия ден е купил първото в София „Порше кайен“. Цеци Красимирова беше права и танцуваше.

— Голям любов, голямо нещо — казах на Косьо, който не сваляше поглед от нея.

— Аха! — отговори той доволно.

В това време от „кенефа“, както обичаше да се изразява Клюна, се появи цялата тумба начело с него и Гиздов, като се движеха някак неадекватно. Спомням си добре този миг, защото Данчо се бутна в някакви хора, без да иска, и Косьо ме сбута, заливайки се от смях. Явно на хората от масата не им е харесало, защото едно момче, непознаващо крими героя, стана и го бутна.

— Аре, бе, ей! — ревна Гиздов. — Сега ще ти избия зъбите!

В това време Клюна застана редом до него, съответно и охраната.

— Цанков, я иди им кажи на тия да не правят бели, да не ми развалят вечерта — каза ми Косьо, подозирайки накъде отиват нещата.

Тъкмо тръгнах натам, и видях как един от противниците на Гиздов и Клюна метна една чаша по тях. Те обаче се дръпнаха и чашата удари един от охранителите на Димата Руснака. Това ядоса гардовете от сикаджийската група и те ръгнаха нападателно към епицентъра на събитията.

— Няма да правите проблеми и да разваляте вечерта на всички — чу се гласът на Маргина.

Може би единствено неговото присъствие попречи да се случи нещо с фатален край в онази нощ. Пълни измислици на журналистите са, че Маринов има каквото и да било общо с конфликта.

В това време Гиздов вече се млатеше с хората от масата, на която бе „кацнал“ погрешка, а охранителите на Тони, въоръжени с боксове, налагаха всеки дръзнал да се доближи. Погледнах вдясно до мен и видях Тони, който гледаше изумен и ми каза:

— Е… ти простият наркоман е тоя Гиздов!

— Спри ги, преди да е станала някоя беля — казах му аз и в този момент се чу поредица от изстрели, може би десетина.

Данчо Гиздов държеше пистолет, насочен към тавана, всички на дансинга, които до този момент не бяха видели какво се случва на ВИП-а, започнаха да пищят уплашено, а някои от тях легнаха на земята. Обстановката наподобяваше сцена от филм на Тарантино.

— Тъпаци скапани, боклуци ниедни! — крещеше Самоковеца. — Само проблеми създавате. Иди с деца на баня да ти изядат сапуна — извика вбесен той. — Тръгвайте след мен, няма да вися по районните заради вас.

Косьо и Цеци тичаха в паникьосаната тълпа надолу по стълбите, придружени от десетима гардове, следвахме ги ние с Клюна, както и нашата охрана. Косьо ни поведе в едно коридорче, което явно беше за аварийно излизане. Слязохме по стълби в нещо като подземен тунел, помпена станция за парното в района. Излязохме през шахта, която беше на площад „Гарибалди“.

— Гадно тъпо копеле си ти! — изкрещя Самоковеца по Клюна.

— Ама, аз… такова… — започна да мънка Тони.

— Какво такова, бе? — сепна се Самоковеца. — 100 000 лева глоба имаш.

— Шефе, да взимаме ли колите, пред входа е пълно с ченгета — обади се основният гард на Косьо.

— Майната им на колите, утре ще ги приберете — каза Самоковеца и с Цеци се качиха на спряло на площада такси.

В това време униформени полицаи започнаха да тичат по улицата, водеща към „Гарибалди“, и Клюна ми каза:

— Ти се прибирай, а утре ще вземем и нашите коли.

На сутринта се събудих някъде към 9:00 часа, беше петък. Пуснах телевизора и зачаках сутрешните новини, за да разбера как е продължила нощта. Естествено, това беше темата, която се коментираше в сутрешните блокове, но по много изкривен начин.

„Маргина и Клюна се сбиха“, гласеше едната интерпретация на новината, „Самоковеца и Руснака се скараха за Цеци Красимирова“, гласеше друг коментар. Дори днешният премиер се изказа неподготвен, все едно е бил там, но няма да го цитирам сега, за да не ме обвинят в пристрастност.

Глава 6
Убийството на Самоковеца и изчезването на Мето Илиенски

Бяха минали десетина дни от случката в дискотека „Ескейп“, която медиите наричаха „битка между престъпни групировки“, а аз и до ден днешен определям като пиянско-наркоманска олелия. Беше средата на ноември 2003 година. Спрях пред сладкарница „Маркрит“ на бул. „Патриарх Евтимий“ някъде към 18:00 часа. Отпред на самото пътно платно бяха подредени като в каталог на „Мерцедес“ колите на Самоковеца, всички с номер С9988. Косьо държеше на точността при срещите си, затова подминах бързо момчетата от охраната му, които се заговориха с моите гардове, и побързах да седна на масата при него. Както обикновено, той седеше на кръгла маса в голямо сепаре в дъното на салона. В този ден Самоковеца изглеждаше умислен.

Това беше първото ни виждане след злополучното ретро парти в „Ескейп“.

— Как му се отразява глобата на Клюнчо? — започна разговора Косьо с типичната за него леко ехидна усмивка.

— А, нали го знаеш, не показва нищо привидно, но му е много вътрешно — отвърнах. — Но и ти прибърза тогава според мен.

— Да, бе, да, прибързах аз — разпали се Самоковеца. — Е… ти панаира направиха с оня наркоман Данчо Гиздов. Още сме по всички вестници с тази простотия. Това му е за урок, нищо друго няма да го заболи, освен за кинтите.

— Защо поиска да се срещнем спешно? — попитах. — Наред ли е всичко?

— Горе-долу — отвърна Косьо. — Първо искам да ти дам нещо.

Самоковеца бръкна в кожена чанта, пълна с документи, и извади плик с логото на мобилния оператор „Мобилтел“.

— Това е за теб — подаде ми плика Самоковеца. — СИМ карта от моята група. Такива карти имат още девет души, освен теб. Това означава, че вече си в семейството, така да се каже.

Всички СИМ карти, които имаше предвид Косьо, започваха с 0888 88 88 XX. Само последните две цифри различаваха един от друг Тони Клюна, Димитър Вучев-Демби, Цецо Хафти, Николай Цветин и др. Моят номер завършваше на 26.

— Мерси, поласкан съм — казах аз, разбирайки какво означава този жест. — Може би ще ми възложиш и нови отговорности?

— Да, така си мисля — каза Косьо. — Първо обаче искам да те запозная със ситуацията от последните десет дни. Много неща ще се променят, някои ще ти харесат, а други — не чак толкова.

— Какво имаш предвид? — полюбопитствах. — Много си ядосан на Тони и искаш да го дистанцираш? Затова ли получих от специалните карти?

— Не точно! Слушай как стоят нещата — заразказва Самоковеца. — Куките са ми спретнали някаква постановка за едни кинти, искат да ме натопят за пране на пари. Ще замина за известно време и никой няма да знае къде, с кого и така нататък. Искам от теб да се чуваме по този номер и да ме държиш в течение как се движат нещата. Не само с твоето радио, но и със задълженията на Клюна.

— Не знам дали ще мога да имам чак такъв поглед над бизнеса на Тони, пък и не е съвсем честно да го шпионирам спрямо самия него — отговорих аз.

— Приеми, че е за негово добро — започна да ме навива Косьо. — Напоследък много си повярва и започна да „залита“. Прави много бели по заведенията и искам да знам какво се случва.

— Е, щом е така — казах аз, — тогава можеш да разчиташ на мен.

През следващата седмица Самоковеца замина в неизвестна посока. Странното беше, че цялата му охрана остана в България. Носеха се най-различни слухове и легенди. Според някои Косьо беше заминал в Южна Америка, а според други не излиза от къщата си. Из софийските дискотеки дори вървеше мълвата, че се е настанил в апартамента на Цеци Красимирова и от неудобство да застане лице в лице със законната си половинка, не излизал оттам. С това се промени и фактическата обстановка в София. Клюна и Демби започнаха да създават собствени правила на улицата, а хората, които отговаряха за контрабандните канали на Самоковеца, изведнъж започнаха да демонстрират възможности. Един следобед, докато водех радиопредаването си, специалният телефон с многото осмици звънна.

— Какво става, Боби? — започна Косьо. — Държиш ли фронта?

— Охо, как си? — отговорих му аз.

— Добре съм, наслаждавам се на лятото тук — отговори Самоковеца.

— Лято ли? Значи са верни слуховете, че си в топлите страни? — пошегувах се аз.

— И да, и не — отвърна той в типичния за него конспиративен стил. — Какво става при вас?

— Ами, всичко е нормално — започнах с доклада аз, — само дето някои хора си повярваха повече от необходимото. Клюна и Демби си купиха нови коли, а хората от другата схема се чувстват вече като собственици на каналите.

— Няма проблеми, бързо ще ги върна по местата им, като се върна — каза Косьо. — Искам сега да направиш нещо, за което не бива да казваш на никого.

— Добре, стига да мога да се правя. За какво става дума? — попитах аз.

— Искам да се видиш с Румен, шефа на охраната ми — започна Самоковеца. — Той ще ти даде един плик. Искам да го занесеш на Мето Илиенски.

— Е, той не може ли лично да му го даде? — учудих се.

— Той не знае, че е за него — отвърна Косьо. — Ще разбереш защо не бива да знае, като видиш плика. Не искам да казваш и на Тони в никакъв случай. Ясно ли е?

— Да, ясно е — отговорих. — Кога и къде трябва да стане това?

— Той ще дойде при теб, когато стане време — отвърна Самоковеца, — а Мето ще те потърси да си го вземе.

С това разговорът ни приключи. Бях изненадан да разбра, че през онзи период Косьо не се е обаждал на Клюна и Демби, а само на мен.

Бяха минали няколко дни от разговора ми със Самоковеца. С Клюна и компания бяхме седнали в заведението „Планета Холивуд“, до ресторант „Кристал“. Вечерта беше в разгара си, когато изневиделица до масата дойде Румен, който беше дясната ръка на Косьо и отговаряше за охраната му. Всички гледаха много изненадано, тъй като знаеха, че идването му означава само едно — послание от шефа.

— Здрасти, Боби! Може ли да дойдеш с мен за момент? — каза Румен.

— Разбира се! — казах аз и станах от масата. Клюна гледаше като ударен от самолет. Той също се изправи.

— Само Боби искам да видя — изломоти гардът на Самоковеца и тръгна към вратата на заведението, а аз го последвах.

— Това е за теб — каза Румен и ми подаде запечатан плик. — В него има задграничен паспорт и пари. Шефът каза, че знаеш какво да правиш с него.

— Да, обади ми се — отвърнах. — Това ли е всичко?

— Да. От тук нататък ти се оправяш — каза Румен и си тръгна.

Влязох обратно в бара и седнах на сепарето до Клюна.

— Какво става бе, играч? — започна веднага Тони. — Какво става тук?

— А, нищо — отвърнах. — Косьо питал как са нещата в радиото и Румен дойде да ме пита.

— Хм! Е, не можа ли да ти се обади по телефона? — отвърна Клюна с недоверие.

— Е, от къде на къде да ми има номера! — замазах положението. — Просто видял колите ми отвън и спрял. Това е.

Тони със сигурност не се върза. Започна да се държи недоверчиво през следващите дни. След два дни, докато водех сутрешния блок на радио „Вива“, отново звънна специалният телефон. На екрана се изписа „скрит номер“. Вдигнах, защото на него ми се обаждаше само Самоковеца.

— Ало, Боби ли е? — каза непознат глас.

— Да — отвърнах импулсивно.

— Бъди точно в 23:00 часа тази вечер на табелата „Драгичево“ преди Перник — каза гласът — и носи плика, който е в теб.

Връзката прекъсна, а аз се замислих дали да отида на уречената среща.

Вечерта вървеше по обичайната програма. С Клюна и приятели вечеряхме в ливанския ресторант на хотел „Радисън“. Минаваше 22:00 часът.

— Бобка, нещо да не гониш самолет за някъде? — пошегува се Тони. — Само гледаш часовника.

— Уморен съм, станах рано днес — отвърнах. — Мисля да се прибирам. Момчетата няма да ми трябват, ако искаш, ги вземи.

— Добре, и без това ще обикалям до късно. Кажи им да дойдат с мен — каза Клюна.

Излязох и казах на бодигардовете, че тази вечер остават с него. Качих се сам в бронирания мерцедес и тръгнах към мястото на срещата. По пътя към Перник си мислех за кого ли е този паспорт и тогава си спомних как Косьо каза, че ще ме потърси Мето Илиенски. В онази вечер всичко ми изглеждаше странно, защото Мето можеше да изпрати някого, който да вземе пратката, а не да ходя да се виждам с него по нощите. Тогава си спомних, че и Румен не знаеше на кого трябва да дам плика. Спрях пред табелката с надпис „Драгичево“ и зачаках. Буквално след минута зад моя мерцедес спря бежов „Опел Вектра“ с кюстендилска регистрация. Погледнах в страничното огледало и видях нещо, което, ако ми го бяха разказали, нямаше да повярвам — от очуканата кола слезе самият Мето, който по протокол се движеше с три коли и десетима бодигардове. Беше облечен с тъмен анцуг, дойде до колата и дръпна вратата отвън.

— Да не си видял призрак, че гледаш така учудено? — избъзика се Мето. — Носиш ли ми нещо?

— Да, ето — казах аз и му подадох плика.

— Каза ли на някого, че идваш насам? — попита той.

— Не, всички мислят, че съм се прибрал — отвърнах.

— Добре. Тази среща не се е състояла, не си ме виждал — каза Мето, качи се с плика в колата и потегли към Перник.

Мина още седмица, преди Косьо Самоковеца да ми звънне по телефона, който ми беше дал в знак на близост. През това време се опитвах да подредя в главата си случката с плика и Мето Илиенски, но така и не успявах. Клюна беше станал предпазлив и не споделяше пред мен толкова свободно какво се случва на улицата, както го правеше преди. В нощта преди никулден телефонът звънна в ранните часове, около 3:00.

— Как е купонът, Боби, има ли мадами? — започна Косьо с приповдигнат глас, а като фон се чуваше силна музика.

— Почивам вече, утре баща ми има имен ден и събирам сили за вечерта — отвърнах му аз.

— Всичко наред ли е, предаде ли плика, на когото трябва? — попита Самоковеца.

— О, да, още преди седмица — отговорих. — Бях изненадан от ситуацията.

— Още по-изненадан ще бъдеш скоро — каза Косьо и затвори телефона.

„Става все по странно“, помислих си аз и заспах. На следващата сутрин се събудих късно, към обяд. Събота и неделя бяха единствените ми сутрини, в които нямах предавания по радиото и спях до късно. Към 14:00 часа имахме среща с Клюна и още приятели да обядваме в един сръбски ресторант на улица „Неофит Рилски“, недалеч от взривеното кафе на модна агенция „Визаж“. Седнахме и се заприказвахме за най-различни неща. Лека-полека стигнахме и до Косьо Самоковеца.

— Имало е среща в Солун миналата седмица — каза на всеослушание Клюна, — много важна среща. Били са Косьо, Мето и още хора. От следващата година хероинът и кокаинът ще се делят на два района в София.

— Косьо не е ходил в Солун — каза друг човек, присъстващ на разговора. — Не би дошъл толкова близо, имайки предвид проблемите на границата.

— Какви проблеми? — попитах аз.

— Е, ти не знаеш ли, бе?! — учуди се същият човек. — Има заповед за арест.

— За пране на пари ли? — попитах, като се сетих какво ми беше казал самият Косьо.

— Виж как знаеш, а се правиш на луд — каза Клюна. — Не е декларирал в Германия към 150 000 евро и сега го търсят.

— Абе, верно ли, че Мето Илиенски е изчезнал? — обади се друг от компанията на масата.

— Верно е — отговори вещо Тони, — жена му е подала сигнал в полицията. Излязъл е по анцуг от вкъщи, без телефони, без документи, пари и така нататък. Сам самичък. Сигурно са го утрепали.

Слушайки разговора, парчетата от странните обаждания и срещи някак съвсем логично се подредиха в главата ми като пъзел.

Минаваше 19:00 часът. Гостите за именния ден на баща ми се сбираха лека-полека у нас. Тогава телефонът ми звънна.

— Бобка, убили са шефа! — каза превъзбудено Клюна. — Косьо е убит!

— Как? Кога? — изненадах се аз. — Успокой се, къде е станало?

— В Холандия, в Амстердам. Чухме се, след като обядвахме, той ми звънна — занарежда Тони, като възбудата в гласа му премина в хлипане. — Звънна ми да ми се похвали, че ще купува годежен пръстен с диамант на Цеци.

— Е, той нали е женен? — учудих се аз.

— Вече не е женен и не е жив — каза Клюна. — Сега остава да се разпредели бизнесът.

След този ден улицата и бизнесът станаха други.

Глава 7
Как се запознах с Митьо Очите

Кой е Митьо Очите? След всичко изписано и избълвано срещу него през последните години човек се замисля дали това не е някакъв демон, който е замесен във всяка злина в България. Ще ви разкажа как се запознах с най-обсъждания крими-персонаж у нас.

Беше началото на февруари 2004 година. С Клюна, Демби и още няколко приятели бяхме седнали на по питие в пицария на столичната улица „Шишман“, където беше и офисът на Тони. На масата имаше поне 20 мобилни телефона, което накара всички да погледнат, когато един от тях звънна. Последва мълчание за няколко секунди — на екрана на един от тях беше изписано „Митко Очите“!

— За мен е — каза Клюна със задоволство в гласа и вдигна телефона. — Как е, колега, с какво мога да бъда полезен?

Тони изпитваше голямо задоволство, когато му се обаждаше някой от по-високите етажи в йерархията. Докато слушаше какво му казва Митьо, Клюна гледаше с лека усмивка към останалите, които бяхме на масата. След като само слуша някъде около тридесет секунди, Тони отговори:

— Сега ще видя какво мога да направя, веднага ще попитам.

След като затвори телефона, каза:

— Митьо са го заклещили куките на караулката при „Враня“. Седи в колата от двадесет минути, а онези са се скрили в кабинката и нищо не казват. Мисли, че ще го прецакват нещо. Боби, звънни на твоите хора да помогнат нещо там.

По онова време бях завързал приятелство с повечето катаджии в София покрай охраната ми от НСО. Те се познаваха помежду си и така започнаха да общуват и с мен.

— Тони, не знам дали е уместно да искам услуга от полицаи, и то за чужд човек, когото дори не познавам — отвърнах аз.

— Абе, Митко е пич! — контрира ме Клюна. — Звънкай, като ти казвам сега!

— Ей, как се натягаш на Таки — обади се Демби, който с иронична усмивка гледаше към нас, докато се разправяхме.

— Добре — съгласих се аз и набрах един приятел, чието име няма да спомена сега, тъй като днес е на висок пост в системата на МВР. — Драги, имам един приятел, който има проблем на караулката „Враня“ в момента. Спрели са го и нещо от двадесет минути не му връщат документите.

— Как се казва? — попита човекът от другата страна.

— Ами… — направих малка пауза аз. — Митьо Очите!

— Защо се занимаваш с такива компрометирани типове, а занимаваш и мен? — сепна се той. — Добре, чакай, ще ти се обадя след малко.

— Ще ми звънне след пет минути — казах аз на Клюна. Той се усмихна доволно и веднага се обади на Митьо.

— Ало, сега се обадихме на един човек и ще види какво става при теб.

Минаха не повече от пет минути и моят телефон звънна.

— Твоят приятел има голям проблем — каза човекът от другата страна. — Има неофициална заповед да бъде тормозен и няма да го пуснат. Сега да не вземеш да му се обадиш, да направи някоя беля! Не се занимавай повече с тази тема.

След като затворих телефона, попарих радостта в очите на Клюна.

— Ще го арестуват — казах, — имало някаква неофициална заповед да го мачкат.

— Е, как така?! В каква държава живеем? — възмути се Тони.

— Абе, ти се радвай, че е такава, че иначе трябва да лежим по триста години в затвора по американската математика — обади се Демби.

— Чакай да му кажа да не се надява — каза Клюна и набра номера на Митьо. — А! Изключен е! — учуди се той.

По-късно в новините съобщиха, че Очите е задържан за притежание на газов пистолет, преработен за стрелба с бойни патрони.

През следващите дни Тони не пророни и дума за „неговия голям приятел“, както наричаше Митьо Очите. Не коментираше и множеството публикации в пресата, каквито не лисваха.

— Браво на Илиян Василев — казах аз на Клюна. — Добре че се пребори да не го съдят по бързо производство за този пистолет, че щеше да закъса.

— А, дреме ми! — отвърна Тони.

— Е, нали ти беше голям приятел, кара ме да се обаждам за него! — репликирах аз.

— В този бизнес приятелството е моментно, запомни го — каза Тони и се усмихна.

Това беше единственият коментар по темата през следващите няколко седмици, докато не дойде един от най-големите български празници — 3 март!

Предишната вечер, на 2 март, моят телефон звънна. Обади ми се една от най-добрите крими репортерки по онова време, а днес водеща на централните новини по една от националните телевизии.

— Нещо става в районния съд — каза тя. — Съдят Митьо Очите за онзи смешен пистолет вече шест часа, минава 23:00 часът.

— Така ли? — учудих се аз. — Не знаех, че днес му е делото.

— Днес е и щом толкова се бавят, значи ще го осъдят — отвърна тя.

— Благодаря ти, че ми звънна да знам! — казах аз.

След като затворих телефона, веднага набрах Клюна. Докато чаках да вдигне, си мислех, че отново се задава момент на „голямо приятелство“.

— Ало, Митьо го съдят в момента и май ще го осъдят тази вечер, защото повече от шест часа тече делото — започнах аз.

— Сега ли?! — учуди се Тони. — Ааа, дръж ме в течение, звънкай там, да знаем. Аз сега ще се обадя на Таки.

Мина още около час и пак ми звънна въпросната тв репортерка.

— Осъдиха го условно — каза тя — и го пускат след малко.

Звъннах пак на Тони, минаваше полунощ.

— Пускат го след малко — казах, — осъден е условно.

— Веднага ела да ме вземеш, че пуснах моите, и да отиваме да го взимаме.

— Пак ли ти стана „много близък приятел“? — пошегувах се с лека ирония аз.

— Айде, айде, не умувай, а идвай! — отговори Клюна.

След тридесет минути вече бяхме пред сградата на Софийския районен съд. Отвън имаше журналисти и полицаи, които правеха тарапана в иначе спокойната нощ. Спряхме малко по-нагоре от бариерата на входа.

— Иди и му кажи, че го чакам в колата — каза Тони. — Не искам да ме снимат скапаните журналисти.

— Е, аз не го познавам, как да му кажа „я ела тук“! — отвърнах.

— Спокойно, той ще те познае — усмихна се Тони.

Отидох отпред между журналистите и зачаках. Минаха петнадесет-двадесет минути и се сблъсках за първи път през живота си с Очите. Журналистите се оживиха, започнаха да светкат фотоапаратите, Митьо се появи облечен в яке от змийска кожа. Приближи се към журналистите и каза гръмко:

— Циркът свърши, хайде да си ходим.

Около него циркулираха четирима-петима полицаи, които го молеха да дойде с тях, за да го закарат до сградата на „Г.М. Димитров“, където е арестът, за да го пуснат официално.

— Я марш оттук, бе! — подвикваше им Митьо. — Мен съдът ме пусна, та вие ли ще ме спрете?

— Ама, моля те, такъв е редът, трябва оттам да те пуснем — умоляваше го един от пазвантите.

— Казах марш оттука! — повтаряше Очите.

В цялата олелия аз се приближих и казах на Митьо:

— Извинявай, Тони Клюна ме праща да ти кажа, че е тук да те вземе.

Докато изричах това, се почувствах нелепо.

— А, ти си Боби Цанков, дето ме защити по радиото — каза Митьо ухилен и ми подаде ръка. — Кажи му, че утре ще се видим. Не ми трябва да ме гледат с него тук. Благодаря ти още веднъж, че ме защити!

Докато си говорехме, полицаите продължаваха да молят Очите да отиде с тях, а той, без даже да ги индикира, се качи в едно такси и каза на висок глас:

— Закарай ме на ГЕМЕ-то да си взема багажа от шибания арест.

Таксито потегли, а след него — и две патрулки с пуснати лампи. Пазвантите се видяха в чудо и решиха да ескортират таксито.

На следващата сутрин, 3 март, настроението беше празнично. Водех празничен блок по радиото, когато телефонът ми звънна.

— Ало, имам среща с Митьо в едно заведение в „Дружба“ — започна Клюна с типичния за него приповдигнат глас. — Той иска да те черпи едно кафе, много ти е благодарен, че си го защитил, докато всички го плюеха.

— Добре, ще дойда — отговорих аз. — Кажи на твоите да се обадят на шофьора ми, да му обяснят къде ще се видим след предаването.

Докато пътувах към въпросната среща, шофьорът ми ме подсети, че от три дни караме в багажника три големи найлонови торби с прах за пране.

Бяхме сключили един договор за бартер с фирма, вносител на прах за пране от Израел. Прахът беше скъп и много качествен, цялата кола ухаеше на него.

Пристигнахме и аз влязох в заведението. Тони се беше постарал да направи обичайния панаир от бодигардове и антураж. След като си пробих път през живата верига от мутри, видях Митьо седнал на маса, облечен със змийското яке от предишната вечер, а до него на стола беше поставил един вързоп багаж. Беше сложил в един чаршаф каквото има в ареста и го беше завързал на бохча. Гледката беше леко комична, а Клюна ухилен му разказваше нещо.

— Ето го и Бобката — скочи от масата Тони.

— Айде, приятелю, сядай при нас! — каза Митьо усмихнат.

— Радвам се, че всичко ти се размина условно — казах аз, — браво на Илиян Василев!

— Ааа, аз на него днес му подарих гривната си — отвърна Митьо. — Много е добър.

Докато си седяхме на раздумка, телефонът ми звънна и отново ми се обади репортерката от предишната вечер, чието име ще спестя, тъй като и без това достатъчно я коментират в пресата.

— Днес Бойко Борисов извика криминалните репортери да коментира присъдата на Митьо Очите — каза ми тя.

— Така ли? — казах аз. — Той е тук, с мен, в момента, говорим си. Имаш ли нещо против да пусна на спикърфон?

— Не, защо да имам! — Отвърна тя и заразказва: — Събрахме се журналисти от всички медии и Бойко излезе. Каза следното: „Може ли Осама Бен Ладен да бъде пуснат с условна присъда? Може, ако го съди Софийският районен съд и адвокат му е Илиян Василев.“ И след това си влезе обратно!

Митьо се разсмя. Искрено му беше приятно. Клюна каза:

— Айде сега да направиш, Бобка, една услуга на нашия приятел от Бургас.

— Стига да мога — отвърнах.

— Дай му твоята кола и шофьор да го закара, пък той ще ни върне жеста, като отидем на морето — каза Тони със заговорническа усмивка.

— Добре, няма проблем — отвърнах, докато си мислех как Клюна се стиска да му даде своята кола, за да не му изхаби бензина.

— Ама, бронирана ли е? — включи се в разговора Митьо.

— Да, брониран Мерцедес пура — отвърнах му.

— Много ти благодаря! — усмихна се Очите. — Аз ще си сипя бензин.

Като чу, че няма да се мине, Клюна се сепна:

— Ама, и моята е бронирана, ако искаш, вземи нея.

— Не, не — отвърна Митьо, — обичам пурите.

Колата потегли, а ние с Тони се разделихме в различни посоки.

Бяха минали няколко часа и шофьорът ми звънна:

— Шефе, тук става някакъв голям проблем.

— Какъв проблем? — учудих се аз.

— Спряха ни на петолъчката, сякаш ни чакаха полицаите — каза шофьорът, — отдалече излязоха на пътя. Две патрулки са и са с бронежилетки.

— Е, какво ти пука, Митьо е пуснат официално. Не правите нищо нередно — казах аз.

— Ама, има друг проблем — продължи той. — Нали помниш, че караме три торби с прах за пране? Те, като го видяха, се развикаха, че са намерили наркотици, и обградиха колата. Митьо не е на себе си, вдигна кръвно.

— Е, не виждат ли, че е прах за пране? — изхилих се аз.

— Ами, на пликовете има йероглифи на иврит! — каза шофьорът. — Чакат полеви тест.

— Не им давай да дупчат и трите плика, че Клюна няма да го преживее. Знаеш, че шамар да е, на аванта да е — казах аз, като вътрешно умирах от смях. Представях си как Митьо се е паникьосал, като е видял торбите в багажника.

Затворих телефона и набрах Тони. Разказах му каква е ситуацията, а той не спря да се смее поне тридесет секунди. След половин час шофьорът ми звънна отново.

— Мани, мани, шефе — започна той, — куките много се разочароваха, че не са хванали Митьо с наркотици.

— Той какво каза? — попитах, като едвам се сдържах да не се разсмея.

— Той си смени цвета три пъти, докато стигнахме къщата в Сунгурларе — отговори момчето, — много се изплаши. Каза: „Тъкмо ме пуснаха, и пак ме наредиха.“

Така започна моето познанство с Митьо Очите.

Глава 8
Подготовката на едно поръчково убийство? Не! Подготовката на едно нагласено дело

„И така, уважаеми слушатели, това беше всичко от Боби Цанков за днешната сутрин. Отново ще се чуем утре точно в 7 сутринта.“

Часовникът показа 11:00 часа и с удовлетворение свалих слушалките от главата си. Бях водил едно нелеко сутрешно предаване по радио „Вива“.

Радиото се управляваше от фирма „РСБ комюникейшънс“, която беше собственост на Клюна, а аз бях управляващ директор. Студиото се намираше на тиха улица в столичния квартал „Лозенец“ и там врата срещу врата бяха кабинетите ни с Антон Милтенов.

Тъкмо бях седнал да изпия едно кафе на спокойствие, и чух, че асансьорът спря на нашия етаж. Погледнах към монитора от охранителната камера и видях Клюна с още трима-четирима души, но не от тези, които го придружаваха обикновено. Антон беше широко усмихнат и демонстрираше владението си над „Вива“ пред придружаващите го.

— Ето го и Бобката — каза Клюна на момчетата с него. — Запознай се, това са приятели на Демби.

— Приятно ми е — отвърнах, но без да им подавам ръка.

Не харесвах Димитър Вучев и хората, свързани с него. Някак си излъчваха негативизъм.

— Бобка, трябва да поговорим за нещо, но ще си остане между нас — каза Клюна и седна в моя кабинет. — Вие изчакайте малко, огледайте — каза на другите.

Станах и затворих вратата, а Антон ме гледаше изпитателно. Сякаш нещо го глождеше да проведе разговора, който предстоеше.

— Казвай какво има, какви са тия дискотечни герои? — започнах аз.

— Представа си нямаш кои са тези момчета и каква чест е, че са тук днес. След малко ще дойде Демби и трябва да говорим с теб за нещо много важно — каза Клюна.

— Добре — отвърнах, — но ме подготви за темата на разговора. Не ми харесва, че Митко ще идва тук, не ме кефи.

— Трябва да свършим нещо с него, но се нуждаем от съвет, който ти можеш да ни дадеш. Радиото разполага ли с много малки микрофони? — попита Антон.

— Естествено, че има. Не помниш ли, че купувахме? — отговорих аз.

— А могат ли да записват?

— Могат, и то с качество, все едно е по радиото — отговорих му.

— Добре! — каза Клюна с нескрита радост. — След малко, като дойде Митко, искам да му кажеш същото и да му дадеш микрофоните.

— Какво ще правите с тях?

— Това не те засяга — отвърна Клюна с леко раздразнен тон, — наша си работа!

Не след дълго в радиото пристигна и Димитър Вучев-Демби. Беше облечен със зелени бермуди до под коляното и черна фланелка, щампована с образа на революционера Че. Изглеждаше адски недоспал, а очите му „плуваха“ в пространството.

— Боби, не се ли умори цяла сутрин да плямпаш по това радио, бе — започна още от вратата Демби.

— Как си бе, Митко? — отговорих аз.

— Аз говорих с Бобката — намеси се Клюна. — Имаме микрофони и можем да свършим работата.

— Каква работа ще вършите? — обърнах се аз към Демби.

— Ще ти запишем една птичка да я пуснеш по радиото, да чуят всички как пее, пее — каза ми Демби с типичната за него ирония в гласа.

— Абе, няма значение сега — прекъсна го, сепвайки се, Клюна. — Дай микрофоните и обясни как се работи с тях.

След кратък курс по радиотехника, който би схванал всеки хлапак от улицата, Клюна и Демби взеха „брошките“ и напуснаха офиса на радиото.

През следващите два дни Антон не каза и дума за срещата с Демби. Аз също не го питах, защото усетих, че не иска да говори за това.

Развръзката не се забави много.

„Добро утро, София! Ето ни отново заедно със сутрешните новини по радио «Вива». Започвам с водещите заглавия от вестниците. Прокуратурата и полицията арестуваха наркодилъра Илиян Варсанов за подготовка на убийство“, започнах аз поредния сутрешен блок. На пръв поглед това заглавие не ме впечатли особено, тъй като по онова време — 2003–2004 година — арестите в подземния свят бяха ежедневие. Бойко пак е в пи ар акция, помислих си на ум и продължих: „Прокуратурата разполага с аудиозапис, на който Варсанов предлага пари на друг криминално проявен да му съдейства да убие Антон Милтенов-Клюна.“ И в този момент, четейки съвсем рутинно това заглавие от прегледа на печата, всичко ми се подреди в главата. Веднага пуснах песен по радиото и набрах Клюна по телефона. Той вдигна с приповдигнато настроение:

— Много хубави новини съобщаваш тази сутрин — каза видимо доволно той. — Трябва да ти върна микрофоните. Всъщност ние пътуваме вече към теб.

— Кои вие пътувате? — попитах. — С този, за когото си мисля, ли си?

— Дааа — отвърна Клюна със задоволство, — и ти носим сензация.

Песента свърши и аз продължих с предаването.

След тридесет минути вратата на студиото се отвори и ето ги: Клюна, Демби и „сензацията“ — един компактдиск.

— Бобка, гледай сега — започна Антон. — Ти тези микрофони не си ни ги давал и този разговор не се е състоял — и ми подаде кабелите с брошките.

— Тони, това не ми харесва — казах аз. — Не искам да имам общо с заниманията ти извън радиобизнеса. Знаеш, че с Варсанов сме в задочно приятелски отношения.

С Илиян Варсанов се чувахме през ден-два. Той беше под домашен арест от година и нещо и скучаеше по цял ден. Говорехме си по един час на ден — за песните по радиото, за момичета, обсъждахме какво се случва в подземния свят. Обичаше да ми споделя за връзката с полицайката Радост Караиванова. Клюна знаеше за това другаруване и определено се дразнеше.

— Ти к’во общо имаш? — издразни се Антон. — Е, сега, ако искам, мога да ти взема всички микрофони тук. Момченце…

— Шт! Я по-кротко! — намеси се Демби. — Не сме дошли тук да си мерим п…

Демби се изразяваше вулгарно и просташки.

— Искаме да пуснеш по радиото този диск — продължи Вучев и ми даде диска.

Аз го взех и го пуснах да го прослушам пред тях, преди да го излъча:

„Варсанов: Батка, Клюна трябва да ми го подложиш, разбираш ли? Ти само го викни на среща и ми го подложи.

Друг глас: Е, аз какво ще спечеля от това?

Варсанов: Всички ще спечелим. Айде сега отивай там при него и подготвяй нещата!“

Записът беше монтиран и нагласен така, че да набеждава Варсанов в престъпление!

Клюна и Демби ме гледаха много гордо, сякаш са правили нещо много важно и значимо.

— Това е много некачествен монтаж — казах аз и ги погледнах с ехидна усмивка. — С просто ухо се чува, че записът е нагласен и обработен.

— Не се бъркай, където не ти е работа! — отвърна Клюна. — Щом са го приели в полицията, значи е добър. Айде, пускай го в ефир!

— Бате, ако го пусна сега по радиото този запис, ще направя голяма беля — казах му. — Ще наруша поне два закона.

— Е, к’во толкова ще нарушиш? — сепна се Клюна.

— Е, как какво! — отвърнах. — Този запис е част от следствено дело. На първо място, ще издам следствена тайна, а на второ — ще наруша и закона за радио и телевизия.

— Прав е, прав е — каза Демби с разочарование в гласа, — куките ще ни шибат, ако го пуснем тоя по радиото.

Антон удари по масата с юмрук и много се вбеси. Погледна ме с много злоба в очите и каза:

— Ако чуя и думичка за всичко това някъде, нали се сещаш?

Взеха диска и си тръгнаха.

През следващите два дни Клюна не се обади нито веднъж. Не дойде и в радиото, както правеше всеки ден. Демонстрираше, че е обиден.

Варсанов беше арестуван за седемдесет и два часа и му предстоеше изправяне пред съдия, който да определи дали ще го заключи за постоянно. Изпитах чувство на вина, макар и да нямах представа какво ще правят с микрофоните Клюна и Демби. Вдигнах телефона и се обадих на адвокат Марин Марковски, който по онова време защитаваше Варсанов.

Всъщност аз свързах адвокат Марковски и Илиян през 2003 година. Както написах по-горе, с Варсанов си другарувахме по телефона, всеки ден си говорехме и аз му бях казал, че Марковски е свестен и съвестен човек. Обадих се и го попитах дали би защитавал небезизвестния Илиян Варсанов, а Марковски ми каза тогава: „Всеки човек заслужава защита, когато тя му се полага по закон.“ И ето, те вече бяха клиент и подзащитен.

— Ало, бат’ Марине, какво правиш? — започнах аз отдалече. — Чета, че нашият приятел Варсанов е закъсал?

— Моето момче — Марковски винаги, и до ден-днешен, се обръща така към мен. — Илиян е натопен и аз ще убедя съда в това — отговори ми той.

— Разчитам на теб — отвърнах, — защото, както чета във вестника, става дума за живота на друг мой приятел. Ситуацията е много особена и се надявам това да е поредната им дрязга без покритие.

— Няма да позволя да го задържат с постоянна мярка за тази скалъпена история — отвърна Марковски.

Беше петък следобед, мярката от 72-часовото задържане на Варсанов изтичаше и той беше заведен в съда. Аз бях в ефир и водех предаването. Естествено, новините както по всички медии, така и при мен започваха с това, че се очаква съдът да се произнесе за задържането на Варсанов. Минаваше 17:30 часът и вратата на студиото се отвори — влезе Клюна с усмивка на лицето.

— Твоя приятел днес ще го заключат за постоянно — каза Антон.

— Ще видим! — отвърнах му. — Каквото сабя покаже.

— Абе, ти внимавай тази сабя да не те подстриже и теб — продължи Клюна. — Този път няма да му се размине.

Тъкмо започвах да чета новините в 18:00 часа, и ето, новината излезе в информационните агенции:

„Съдът намира, че Варсанов следва да бъде пуснат от ареста и заведен вкъщи, където да продължи да стои под домашен арест. Адвокат Марковски успял да убеди съда, че в записа се говори не за убийство, а за подлагане. Марковски казал, че това можело да се тълкува по всякакъв начин. Примерно, че Варсанов иска да му подложат Клюна да го почерпи две кебапчета. Съдията Ангелов, който трябвало да прецени, приел доводите на Марковски, въпреки че въпросният съдия имал недобра репутация.“

Антон изчака да свърша да чета новините в ефир и пак влезе при мен в студиото.

— Бобка, няма правосъдие в тази държава! — Погледна ме той и продължи с увесен нос: — Ще ме убият някъде, а убийците ще ги пуснат да си ходят в къщи… — и излезе, без да чака отговор от мен.

Не помня какво точно съм си мислил в онзи момент, но изпитах облекчение.

На следващия ден, събота, пътувах за Троянския манастир. Бях само с шофьора си, защото по онова време нямах сериозна връзка. Тъкмо се отклонихме на разклона, където пътят се разделя за Варна и Плевен, и телефонът звънна. Погледнах и видях името на Варсанов изписано на екрана.

— Айде, честито! — вдигнах аз.

— Майката ми се е… — започна Илиян. — Твоят приятел пак ме натопи. Разбрах, че си звънкал на Марковски да се поинтересуваш за мен и искам да ти благодаря. Ако не ми го беше дал да ме защитава, не знам дали щяха да ме пуснат.

— Ако не ти го бях подложил, а? — отвърнах му с усмивка в гласа.

— Знаех си, че си слушал записа — каза Варсанов. — Благодаря ти от сърце за адвоката и отношението. Приятел в нужда се познава.

След седмица се чух по телефона с една от най-добрите, да не кажа най-добрата, кримирепортерка и тя ми каза, че шефът на отдел „Убийства“ в СДВР Иво Спиридонов й е споделил, че записът на Варсанов е явен монтаж. Попита ме какво мисля аз. Казах й, че не искам да се намесвам в това, но да каже на Спиридонов, когото задочно уважавам, тъй като се говори, че е съвестен служител, че ако е монтаж, то той не е правен от мен.

Глава 9
Клюна — началото на края

1 юни 2004 година, вторник.

По онова време всеки вторник правехме отчет на изминалата седмица. Разходи, приходи, проблеми и така нататък. Трябваше да се видим към 16:00 часа, тъй като Клюна обикновено не ставаше преди 12:00 часа. Спомням си сега, като се замисля, че в онзи вторник на няколко пъти телефонът ми звънваше и се изписваше номерът на Милтенов. Аз му връщах обаждането, а той вдигаше сънен. На втория път ме пита „да не съм объркал чая“, каквото и да значеше това. На обяд посетих семинарията. Пих кафе с архимандрит Сионий и си говорихме на духовни теми. Няма да забравя как отецът ми предложи да доведа Милтенов, когото той познаваше от един рожден ден, който впоследствие излъчиха по телевизията и костваше уволнението на двама прокурори. Сионий предложи да му прочетял някаква специална молитва, която да го пази от атентати. Аз поех ангажимент да му предам, макар че си представях физиономията на Тони, когато му кажа за предложението. Приключихме срещата си и аз тръгнах към радиото, за да подготвя отчета за седмичната оперативка. Стана време Клюна да дойде. Бях седнал в общото помещение и говорех с водещите, когато ми се обади Катаджийския.

Катаджийския бе прякорът на един адвокат, който се занимаваше с „уреждане“ на разпити, нерегламентирани срещи с полицаи, магистрати и така нататък.

— Слушам те — вдигнах аз.

— Боби, сега ми звъннаха от едно място — започна конспиративно той. — Казаха ми, че колите на Милтенов са засечени по околовръстното шосе да пътуват към Княжево, ескортирани от две полицейски коли с включени лампи.

— Странно! — възкликнах. — Аз го чакам за седмичната оперативка.

— Само ти казвам — отвърна ми Катаджийския. — Вземи мерки, ако трябва. Може да направят акция и в радиото ви.

Затворихме телефоните и аз веднага напуснах сградата.

Тъй като радиото се намираше на улица „Златовръх“ в „Лозенец“, най-близко ми бе едно скрито ресторантче „Никми“ в близост до студиото. Отидох в него и казах на гардовете ми да спрат колите на съседната пряка. Нямаше за какво да ме търсят мен, но не исках да бъда използван като рекламно лице на МВР в централните новини. Започнах да набирам един по един телефоните на Клюна, но без успех. Всичките пет номера бяха изключени. Тогава звъннах на брат му Камен, но и той бе извън обхват. Вече бях сигурен, че нещо се случва. Започнах да набирам тези, които винаги знаят какво се случва, дори когато е тайно — това бяха журналистите. Набрах Даниела Тренчева, с която сме много близки приятели, и тя ми каза, че са им съобщили неофициално, че в къщата на Клюна се провежда спецоперация, и обеща, като знае повече, да ми звънне. Тъкмо бях затворил и телефонът звънна, беше Илиян Варсанов.

С Варсанов поддържахме добри и приятелски отношения, въпреки че Клюна бе обвиняем за опита за убийство срещу Илиян пред „Двете халби“.

— Батеее — започна той, — твоя ортак го сготвиха най-накрая, да е… неговата мама!

— Абе, не мога да разбера какво се случва — отговорих му. — Ти какво си чул?

— Хванали са го Пинокио на околовръстното и са го ескортирали до тях. Там са ги наредили с лица към стената и с белезници всичките — заразказва Варсанов с голямо удоволствие, — тарашат всичко у тях. Този път ще поотлежи.

— Ама, какво търсят, какво се чува? — продължих да питам аз. — Ти от къде имаш такава информация?

— Еее, бате — възкликна той, — знаеш, че имам гадже журналистка. Тя е там и ми казва точно какво се случва.

— Моля те, звънни ми, като научиш повече — помолих го аз. — Знаеш, че сме приятели с Тони.

— Добре, добре — обеща той. — Ама, не очаквай да мине метър.

След разговора започна голямото чакане. Седях в ресторант „Никми“ и се взирах в една голяма картина на стената. Миналата вечер вечеряхме с Тони под нея. Знаех, че не държи нищо у тях, и се надявах да не открият нищо, но, уви. Телефонът звънна, а аз го вдигнах веднага.

— Батеее — започна превъзбуден Варсанов, — казах ти, че няма да мине метър скапаният Пинокио. Намерили са дрога, пари, оръжие и какво ли не у тях. Онзи се правил на луд, припадал и така нататък.

— Стига, бе! — реагирах с учудване. — Това не е възможно. Той не държи такива работи у тях. Трябва да е луд, за да си ги държи там!

— Това е положението, айде, честито! — поздрави ме той.

— Какво честито?! — попитах, не разбирайки.

— Е, как, бе? — възкликна Варсанов. — Сега цялото радио е само твое! Трябва да черпиш!

Станах от заведението и се прибрах пеша до вкъщи. Освободих колата и момчетата, защото исках да размишлявам, докато вървя сам. Нищо не се връзваше, защото знаех, че Клюна никога не би занесъл наркотици у тях, камо ли оръжие. Като се прибрах, извадих едно специално тефтерче, в което държах телефоните на някои по-специални хора в държавата, чиято самоличност не мога да разкрия дори в тази книга. Обадих се на един от тях и го попитах знае ли какво става. Той бе запознат подробно и ми каза следното:

— Намерени са две или три хапчета. Иззети са за анализ и експертиза. В кутия от обувки са намерени 40 000 евро, още толкова левове и много злато. Хванали са и седем-осем незаконни радиостанции.

— Направо не мога да повярвам — учудих се искрено. — Не съм предполагал, че би държал такива работи у тях.

— Този път няма да се оправи, да знаеш — предупреди ме човекът.

— За мен има ли някакви директиви? — попитах аз. — Предупредиха ме, че и мен могат да ме посетят.

— Не, глупости! — отговори той. — Към теб няма никакви интереси.

На следващия ден отидох в радиото и излъчих сутрешното си предаване. След това се насочихме с колата към ресторант „Винпром“ до Съдебната палата, който беше любимо място на магистрати и политици. Пресякохме булевард „Витоша“ и продължихме по „Алабин“ в посока площад „Македония“. Разминахме с един тъмносин „Форд Ескорт“. Беше задръстване и се огледахме с хората в автомобила. Изведнъж от форда изскочиха две момчета на около тридесет години. Единият застана пред мерцедеса и направи с ръка знак да спре, а другият дойде до моята врата и почука на бронираното стъкло. Показа ми полицейска карта, а бодигардът ми Иво, който стоеше на предната седалка, извади карта на НСО. Ние стояхме в колата, а цивилните полицаи — отвън.

— Да слезем — предложих аз на гардовете.

— Шефе, ами, ако това е капан и това не са истински полицаи? — попита ме Иво.

— Няма кой да опита да ме убие насред „Алабин“, пред Съдебната палата — отговорих.

Бодигардът слезе пръв и ми отвори вратата отвън.

— Какво има? — попитах аз, след като слязох.

— Извинявай, ти не си ли Боби Цанков? — попита ме цивилният полицай.

— Да — отговорих, — защо ме спирате и откъде сте вие?

— От СДВР сме, ти се издирваш — отговори момчето.

— Е, как ще се издирвам, след като всеки ден съм в ефир по радиото?! — учудих се. — Всеки може да ме намери, не съм се крил от никого.

— Чакай да проверим, но мисля, че сутринта те прочетоха в бюлетина — отговори вежливо служителят на МВР и извади радиостанция от колата.

Аз му дадох личната си карта и той направи справка по ЕГН. „Издирва се“, каза дежурният по станцията. Аз погледнах към тях и предложих да отидем до СДВР, за да разбера какво става. Качих се в мерцедеса, а цивилната кола ме следваше дотам. Спряхме на задния вход, известен като „втори“. Влязохме и се качихме на четвъртия етаж. Оставиха ме да изчакам в една стая, докато проверят кой и защо ме издирва. Докато стоях там, разгледах снимките, закачени на стената, бяха около четиридесет-петдесет. Познавах поне 50% от хората на тях.

Вратата се отвори и влезе човек с костюм и много зализана прическа. Представи ми се като началника на сектор „Издирване“. Обясни ми най-любезно, че някаква следователка ме търсела, но не можела да ме открие.

— Е, как според вас се крия, докато всеки ден съм в ефир по радиото?! — възроптах аз. — Нали има телефон в ефир и всеки може да ми се обади! Пред вкъщи има постови пост на НСО денонощно!

— Разбирам ви напълно! — отговори висшият полицай с разбиране. — Ясно е, че това е някакво недоразумение.

— И какво ще правим сега?! — попитах.

— Ами, ще ви освободим, разбира се — отговори той, — но имам една молба. Искам утре към 11:00 часа да дойдете и да ви заведем при следователката, защото по закон трябва да ви предадем на нея, а тя, след като ви разпита, ще ви освободи.

— Добре — съгласих се, — няма да ви създавам затруднения, утре след предаването ще дойда.

Напуснах около 16:30 часа сградата на СДВР и отидох в радиото. Излъчих следобедното предаване, като няколко пъти споменах в ефир, че всеки, който иска да се свърже с мен, може да го направи на телефона в студиото. В 18:00 часа предаването ми свърши и тръгнах към „Цар Асен“ да се преоблека, защото имах насрочена вечеря с тогавашния посланик на Съединените щати в България. Излязох от входа и се качих в мерцедеса. Наредих на гардовете да пуснат червените фарчета на колата, за да не ни спрат някъде. Бях обещал на „Издирването“ да не щъкам до утре, защото ме били освободили на добра воля от тяхна страна, но ако ме спрели някъде, пак щели да ме заведат там. Минахме на сирена и лампи по „Св. Наум“ и стигнахме до вкъщи за около петнадесет минути. И тогава се случи нещото, което няма да забравя до края на живота си.

Колата спря пред самия вход. По протокол Иво слезе и ми отвори задната врата. Аз излязох и тръгнах към входа. Мина една съседка, с която бях в приятелски отношения, и си казахме здрасти. Направих две-три крачки, но се сетих, че съм забравил чантичката си с телефони, и се върнах до колата. По устава на службата за охрана автомобилът стои с отворена врата, докато лицето, което обслужва, не влезе във входа. Едва тогава бодигардът я затваря и потеглят. Наведох се и взех от седалката въпросната чантичка. Обърнах се и тръгнах да влизам във входа. Прекрачих вратата и тъкмо стъпих на първото стъпало, и… всичко стана бяло. Започнах да виждам всичко на забавен каданс, сякаш бях в безвремие! Десетте секунди вътре ги изживях като една минута. Виждах как тухлите започват да падат, всичко стана в прах. Усетих една огромна топлина по лицето си, опитах се да изкрещя, но сякаш нямах глас… усещах с лицето си хиляди частици, които се удряха в него. Някак си се обърнах и с неистови усилия излязох от входа. На улицата се бяха насъбрали десетки хора, които ме гледаха с ужасени погледи. Тъмносиният костюм, с който бях облечен, бе станал целият на лентички, лицето ми бе в кръв и прах. Огледах се за бодигарда ми Иво, но него го нямаше. Забелязах, че хората сочат нещо на отсрещната сграда и погледнах натам. Иво висеше от балкона на втория етаж. Не беше сериозно ранен, но гледаше много уплашено. С последни сили се хвърлих на задната седалка на мерцедеса, а шофьорът ме гледаше неадекватно.

— Карай към „Пирогов“ бе, идиот такъв! — креснах му. — Какво ме гледаш, това беше атентат!

Той даде мръсна газ и пусна фарчетата и сирената, за да разгони хората. Тежката бронирана врата хлопна зад мен от тласъка на потеглянето. За около пет минути стигнахме до болницата. Униформените полицаи там вече знаеха за покушението, защото ме посрещнаха по име и веднага ме настаниха на една инвалидна количка. Спомням си, че докато ме бутаха към лекарите, ми звъннаха последователно Даниела от „Нова“ и Венета Райкова. Втората ми каза, че е на медийния фестивал в Албена и се е притеснила, като чула какво ми се е случило.

След като минах през няколко кабинета и разписах купища декларации, че напускам болницата по свое съгласие, отидох да се преоблека. Улицата пред вкъщи беше отцепена. Когато прекрачих входа, се вцепених, защото не бях виждал такива разрушения и във филмите от войната. Стените бяха напълно разрушени, стълбището го нямаше. Погледнах да видя какви са щетите на горните етажи и направо онемях, защото покрива го нямаше! Единственият шанс да не загина бе, че този, който е залагал адската машина, не е преценил правилно накъде ще се насочи ударната вълна. И слава богу. Влязох и се преоблякох. Вътре в апартамента нямаше нанесени щети, тъй като след първия бомбен атентат срещу мен през 2003 година бях подсилил стените със специални антибомбени плоскости, а прозорците на дограмата бяха заменени с бронирани. Навън се навъртаха репортери от почти всички вестници и само чакаха да се покажа на прозорците, за да започнат да светкат с фотоапаратите. Това ме изнерви и се измъкнах през заден изход. Отидох в друг апартамент на семейството, където пренощувах. На следващия ден изпълних обещанието си и отидох в СДВР. Обадих се на началника на „Издирване“ и той ме прие в кабинета си.

— Ако вчера не те бяхме пуснали, сега нямаше да си взривен — каза ми той.

— Е, какво да направя?! Да не ходя никъде, за да не ме нападнат ли? — контрирах го аз.

В това време при нас влезе Васко, който се бе разбрал с въпросната следователка, която не можела да намира публичните личности на България, и тръгнахме към нея. Тя ни очакваше в кабинета си в столичното следствие на улица „Развигор“. Когато стигнахме, отпред се бяха насъбрали десетки журналисти. Те се изненадаха, като ме видяха. Не чакаха мен, а Стефан Софиянски, който още беше кмет на София и тъкмо започваха делата срещу него. Започнаха да светкат гадните фотоапарати, а Васко ги разгони с ръка.

— Кажете, има ли връзка задържането ви с вчерашния арест на Антон Милтенов-Клюна? — питаха журналистите.

— Не — отговорих им аз, — има връзка с некомпетентните следователи в държавата.

Влязохме и се качихме по етажите. Въпросната следователка беше заместник-директор на столична следствена служба и кабинетът й бе огромен. Имаше една голяма заседателна маса. Тя самата стоеше на едно бюро от времето на държавна сигурност, която се помещаваше преди в тази сграда.

— Охоо, Боби! — посрещна ме тя.

— Вие ли сте следователката, която не може да ме открие, докато цяла София ме слуша по радиото? — попитах аз изнервено.

— Седни, Боби — разпореди се тя. — Сега ще ти припомня нещо. Помниш ли, когато получи една оферта през един служител от специалните служби?

В този момент се върнах две години назад в живота си… спомних си как се разхождах по паркинга на една автокъща за много скъпи коли. Там срещнах мой познат, който работеше в днешната ДАНС. Апропо работи там и до ден-днешен. Заговорихме се и той ми каза: „Абе, говорихме си с една приятелка за теб, тя е от следствието. Айде да се видим утре пак.“ Аз се съгласих. Срещнахме се на следващия ден и той ми каза, че следователката има при нея едно „много кухо“ дело срещу мен и ако й дам 30 000 лева, ще го прекрати, защото и без това нищо нямало да излезе от него. Аз му казах, че нито знам за какво става дума, нито имам намерения да плащам на когото и да било за глупости. Въпросната следователка ме задържа за седемдесет и два часа, а след време, може би три години някъде, съдът прекрати това дело срещу мен!

Глава 10
Писма от затвора — как Демби искаше да открадне радиото на Клюна

След спречкването ми със следователката, за която ви разказах в предишната глава, аз бях задържан за седемдесет и два часа от Софийска градска прокуратура, а впоследствие СГС постанови „домашен арест“. От юни до края на август излъчвах радиопредаванията от спалнята си. Години по-късно проведох среща с един от тогавашните заместник-министри на МВР и той призна пред мен, че тази мярка е била взета не защото съм някой престъпник, а защото е протекла информация през службите на министерството, че ако бъда освободен, ще бъда убит. Странното е, че от началото на юни под „домашен арест“ бе поставен и Клюна. Тогава се шегувахме, че ще ни излезе име. След месец, в началото на юли, обаче той бе вкаран в ареста по обвинение, че е скланял към лъжесвидетелстване свидетели по друго негово дело, това за покушението срещу Илиян Варсанов. Тогава започнахме да кореспондираме с писма.

Една сутрин, докато водех по радиото интервю с певицата Ан Джи, мобилният телефон звънна. Изписа се непознат стационарен номер. Вдигнах, защото часът бе малко преди 8:00 и се учудих кой ли би ми звънял по това време.

— Ало? — вдигнах аз, след като прекъснах интервюто за реклами.

— Играч, аз съм — каза Клюна с притеснен глас.

— Бате, как си? — изненадах се. — Как попадна там?!

— Пак ме нагласиха — отговори ми той. — Просто вече не знам какво да правя.

— Казват, че си карал някакви дилъри да лъжат по делото „Варсанов“ — репликирах аз.

— Да, бе, ще ги карам аз — сепна се той, — то така си беше. Те ми искаха пари, за да не лъжат.

— Какво ще правим, как ще комуникираме? — попитах.

— Чрез писма — каза Милтенов, — като в средновековието.

Затворихме телефоните и аз продължих предаването. Споделих на Ан Джи, че ми е звъннал Тони, защото знаех, че са имали връзка преди години, а тя се разплака.

Следобед момчетата от охраната, които отговаряха за постовото наблюдение пред дома ми, казаха по станцията, че някаква адвокатка ме търси. Стана ми странно, защото по онова време при мен идваше само Рени Цанова, но казах да я пуснат.

— Добър ден! — поздрави тя. — Аз съм адвокат Нацева. Изпраща ме Антон Милтенов.

— Добър ден! — отвърнах аз. — За какво става дума?

— Ами, той ви изпраща писмо по мен — каза адвокатката. — Каза да ви го предам лично и после да го изгорите, защото е незаконно да ви нося материали от него.

— Защо да е незаконно?! — учудих се аз.

— Ами, защото обвинението му е за скланяне към лъжесвидетелстване и смятат, че чрез писма може да въздейства на някого — обясни тя.

— Добре, дайте ми писмото — съгласих се и взех плика.

Клюна беше направил самоделен плик, като бе сгънал един бял лист на четири, а краищата бяха сгънати така, че да държат съдържанието скрито. Седнах на старинната маса в хола и зачетох:

„Играч,

Дойдоха тежки времена. Държавата ни обяви война, а както знаеш, никой не е победил държавата. Сега трябва да бъдем сплотени и да се справим със злото. Не пиша дори на майка ми и Мина, а само на теб, защото разчитам, че можеш да ми помогнеш. На първо място, искам да даваш по 1000 лева всеки ден на Поли (Полина Тодорова, една от съдружничките ни в «РСБ»).

Отделно искам да се срещаш с Демби и да говориш по радиото каквото иска той.

Ще чуеш неща, които ще те объркат, но такава е ситуацията. Искам също да се обадиш на един телефон. На него отговаря един голям човек в Южна Америка. Казва се Хуан. Трябва на английски да му кажеш да спре пратката за август!

Благодаря ти предварително за всичко!“

Наистина бях объркан от това писмо. Бях чувал, че Клюна има вземане-даване с човек на име Хуан, който бил един от най-големите наркобосове в света. Стреснах се, та той искаше да разговарям с него и да му кажа да спре доставка на кокаин! Веднага седнах и написах отговор:

„Тони,

знаеш, че можеш да разчиташ на мен за всичко, което е свързано с радиото и съвместния ни бизнес. Склонен съм дори да спомена в ефир нещо, което ми каже Демби. ОК, ще давам на Поли по 1000 лева на ден, но не искай от мен да се обаждам на никого и да предавам съобщения от теб.

Не се сърди, но не знам и не искам да знам нищо по тези твои занимания.

Поздрави, Боби“

На следващия ден не получих писмо от Милтенов. Вечерта обаче ме посети Димитър Вучев-Демби:

— Цанков, к’во става, а? — започна разговора той.

— Нищо не става — отговорих. — Благодарение на вашите неща сега съм под домашен арест.

— Като си се хванал на хорото, ще го играеш докрай — репликира ме Демби с типичния за него арогантен стил.

— Тони ми каза, че имаш нещо да ми казваш — смених темата, — слушам те.

— Всеки ден ще казваш по радиото, че старшините в ареста бият и тормозят Клюна — занарежда Вучев, — и отделно ще казваш за онези предатели, че ще им се случи случка.

— Е, няма как да говоря тези неща — отговорих. — Ти искаш хем да лъжа и да създам проблеми на старшините, хем да заплашвам хора по радиото.

— Абе, ти к’во сега? — наостри се Демби. — Май искаш пак да те тресе земята, а?

— Ти заплашваш ли ме? — буквално креснах. — Не стига, че съм те приел в дома ми, а и ще ме заплашваш?

Вучев видя, че няма да може да излезе на глава с мен, и смени тона:

— Дай да успокоим топката малко, дай да се разберем.

— Е, как да се разберем, като искаш да говоря глупости в ефир — отвърнах аз. — И после да ме подкарат мен!

— Дай да направим друго — каза Демби. — За доброто на радиото ще го взема под мой контрол.

— Е, как ще стане това, като дяловете са поименни?! — издразних се аз. — Ти май искаш да прее… Тони, твоя добър приятел, а?

— Не е така. Аз искам да не закачат радиото — мотивира се той. — Докато той има общо с фирмата, няма да я оставят на мира.

— Не се безпокой, аз ще се оправя с атаките — успокоих го. — Сега ти пожелавам приятна вечер!

Демби се изправи, взе патерицата си, тъй като имаше някакъв проблем с коляното. Изплю се на килима в хола ми и закуца към вратата, а аз останах сам и се обадих на адвокатката Нацева, която предишния ден ми донесе писмото от Клюна.

На другата сутрин тя дойде рано и аз й дадох да занесе на Тони Клюна следното писмо:

„Тони,

вчера ме посети вкъщи Демби, както ми каза ти. Накара ме да говоря по радиото, че старшините в ареста те тормозят, и да заплашвам онези, които са се оплакали, че си ги натискал да лъжесвидетелстват. Отказах му! След това ми каза, че иска да поеме контрола над радиото. Също му отказах! После се изплю на килима ми и си отиде. Гледаше ме лошо. Притеснен съм, повиших броя на охраната пред нас.

Боби“

Още същия ден адвокатката дойде отново и ми донесе отговор:

„Играч,

Добре си му казал. Демби явно иска да ми стъжни живота тук! Как ще плюеш старшините, та нали ще ми стъжнят живота! Явно целта му е да се добере до радиото и до теб! Не го приемай у вас повече и не говори с него. Контактувай само с Поли. Само ако тя ти каже нещо, го изпълнявай.

Тони“

Още същата вечер Демби дойде пак. Нямаше как да го отпратя, тъй като момчетата на входа го бяха пуснали до самата врата на апартамента. Приех го в хола.

— Вчера нещо не се разбрахме — започна Вучев. — Аз не искам да те обидя, а да ти предложа нещо.

— Митко, виж, започнал съм тази схема с Тони — отвърнах. — Постави се на негово място. Ако ти беше в ареста и той дойдеше да иска да ти взима бизнеса, как щеше да се почувстваш?

— Клюна вече е история — отговори уверено Демби, — аз съм бъдещето. И за да ти го докажа, съм ти донесъл нещо. Ето, вземи!

Вучев извади пачка банкноти. Бяха по 50 лева и опаковани в целофан.

— Това са 100 000 лева — каза той. — Те са подарък за теб, ако приемеш да си съдружник с мен.

— Ти се опитваш да ме купиш?! — реагирах с изненада аз. — Просто не мога да повярвам какво виждам. Моля те, тръгни си и повече не ме търси.

— Ти явно искаш да останеш в миналото — сепна се Демби. — Явно искаш да станеш история! Тогава мога само да те посъветвам да се пазиш, защото вече има от какво!

След тези думи на Вучев се обадих на Бисер Кръстев, който по онова време беше началник на РЗБОП СДВР.

— Ало, г-н Кръстев? — започнах аз.

— Кажете, г-н Цанков — отвърна той.

— Ха! — изненадах се. — Как разбрахте, че съм аз?!

— Това ни е работата тук — отговори Кръстев.

— Искам да ви информирам, че бях посетен от Димитър Вучев-Демби — казах.

— Браво! Значи не скучае през „домашния арест“ — отвърна той с ирония.

— Вижте, вие май ми се подигравате! — сепнах се.

— Е, вие ме търсите, не аз вас. Кажете, за какво ме търсите? — попита Кръстев.

— Вучев ми каза, че ще стана история — казах. — Това в техните среди се счита за заплаха!

— Ами, тогава се плашете — отговори полицаят и ми затвори телефона.

В този миг аз вече бях сигурен, че Демби има неофициални връзки със службите в държавата. А дали благодарение именно на тези връзки не бе попаднал в ареста и Клюна?

На другия ден седнах и написах ново писмо, което изпратих по адвокат Нацева още начаса:

„Тони,

Демби ме заплаши, че ще стана история, ако не работя с него. Беше ми донесъл 100 000 лева, за да те предам.

Отказах! Не знам как си работил с него и какъв приятел ти е, но той е предателят. Добре че аз не съм.

Боби“

На следващия ден получих следното писмо:

„Ситуацията е много сериозна и неприятна. Явно всички са решили да ме предадат. Благодаря ти, че си до мен. Като изляза, ще се разправя с всички, които се възползват от ситуацията. Ще се лее кръв, ще падат глави. Ще ги избия до крак!

Моля те, не се поддавай на изкушения и обещания.

Тони“

Повече Демби не ме потърси. Не получих повече писма от Клюна. Постепенно цялата негова организация се разпадна, а Димитър Вучев-Демби пое всички наркотеритории в София.

На 9 февруари 2005 година съдия Алексей Трифонов осъди Клюна на една година условно и го освободи от ареста. Когато Милтенов излезе, всичко вече беше различно. Демби беше заел мястото му на бос, а той нямаше никакви налични пари. Носеха се слухове, че е скрил повече от 10 000 000 лева някъде, но го е страх да отиде и да ги вземе, защото можело да му ги вземат. Не вярваше на никого. Може би поради тази причина се возеше с мен и искаше да го пазят моите гардове. Беше изгонил всичките си бодигардове. Една сутрин, когато го взех от къщата му в Княжево, Клюна каза:

— Отиваме да се видим с Вучев!

— Какво?! — подскочих аз. — Как така! Та той искаше да ти вземе радиото, взе ти всичко останало, заплаши ме и така нататък.

— Такава е играта — отвърна той, — трябва да я играем.

— Е, как да го погледна, след като се обадих на БОП-аджиите да се оплаквам от него? — попитах изумен.

— Той не знае — отговори Клюна уверено. — Искам само да мълчиш!

Спряхме пред заведението „Фюжън“ в една от преките на „Алабин“. Слязохме двамата, а момчетата останаха в колата.

— Охо, как е свободата? — посрещна го Демби, като стана от масата и се прегърнаха.

— Бива! — отвърна Тони.

— Цанков, как я караш, бе? — обърна се Демби към мен, сякаш нищо не се бе случило.

— И аз не се оплаквам — отвърнах му. Последва разговор на общи теми. Двамата се гледаха, сякаш нищо не се бе случило. Вучев демонстрираше възможности, а Тони се правеше, че не забелязва.

Когато се качихме в колата, Клюна ме погледна и каза:

— Време е да се върнем в играта!

Глава 11
Атентатът срещу Демби

Беше началото на лятото през 2005 година. Предишната вечер с Антон Милтенов-Клюна бяхме до късно заедно. Той бе напуснал килията на Национална следствена служба преди около половин година, но травмите в психиката му все още не бяха отшумели. Вече липсваха десетките натегачи около него, тъй като за времето, прекарано в ареста, около осем-девет месеца, вече беше загубил лидерството си на улицата. Бяхме само с моя брониран мерцедес, един шофьор и Иво, един от най-доверените ми за онова време гардове.

— Можеш ли утре да ме вземеш предобед? Имам уговорка с Демби да пием кафе, ще се съберем като едно време — попита ме Клюна, преди да слезе от колата пред къщата си в Княжево.

— Няма проблем — отвърнах. — Къде ще се виждаме?

— Още не знам, нали го знаеш какъв е параноичен.

— Знам, знам. Утре след предаването по радиото идвам да те взема — казах и се разделихме.

Минаваше 9:30 часът на следващата сутрин. Като по часовник Клюна се появи на портата пред къщата, следван от Мина, жената, от която има син. Целунаха се и Тони влезе в колата при мен.

— Айде, Бобка, да слизаме към центъра — каза Тони и колата потегли по прашната улица.

— Къде отиваме? — попитах. — Каква ти е програмата днес?

— Ами, първо ще се видим с Демби на „Фюжън“, в пряката на „Алабин“, и после ще се срещам с момчетата от старата ми охрана, да ги събера. Няма да се движа вечно с теб — отговори Клюна.

Стигнахме кафенето. Вучев беше седнал вътре, до витрината, а отвън бяха паркирани мерцедеси S класа и ауди А6. И на двамата с Тони ни направи впечатление, че пред аудито стоеше изправен на пост Георги Нацев, един от най-приближените му гардове. Изглеждаше много притеснен и не спираше да гледа към предните седалки.

— Днес на теб ли ти се падна дежурен по паркиране? — пошегувах се с Нацев, докато влизахме с Клюна.

— Направо не ме питай — отвърна той и се заговори с моя охранител, който остана навън при него.

Настанихме се на масата при Демби и поръчахме кафета и други сутрешни екстри. Двамата с Клюна си приказваха леко хладно, вече не бяха онези задружни приятели, както преди ареста на Тони.

— Тази сутрин пак те слушах по радиото в едно задръстване. Много се смях, като се бъзикаше с мадамите в ефир — каза ми Демби.

— Е, не е като едно време, когато ми носехте сензационни записи с Антон — отвърнах му аз.

— Какъв проблем ми каза, че искаш да обсъдим? — прекъсна ни Клюна.

— Ще пътувам за Костенец след малко — отговори Демби. — Знаеш, че се разраствам в окръга.

Вучев бе завзел онзи регион, като беше командировал хероинови дилъри от София да организират мрежа.

— И? Какво мога да ти съдействам? — отвърна Тони.

— Местните шанаджийчета се правят на бабаити, набили няколко наши момчета. Днес ще им направя едно показно — каза Демби със задоволство в гласа и се усмихна широко.

— Да позная ли защо Нацев не мърда от колата и се върти в диаметър от един метър като шугав? — попита Клюна.

— Мдаа, мдаа — отговори Вучев още по-ухилен, — „че им играем тубите днес“.

Това означаваше, че нещо ще гърми и гори.

— Искам да отидеш за известно време там, да поемеш нещата — продължи със сериозен том Демби. — Какво ще кажеш?

— Не знам. Още не съм влязъл във форма, искам да се порадвам на малкия и на Мина. Ще си помисля и ще ти отговоря до една седмица — отговори му Клюна.

В това време в кафенето влезе моят гард и ми прошепна на ухото:

— Ела веднага навън да ти кажа нещо!

Звучеше превъзбудено и това ме накара да стана веднага от масата.

— Аз излизам да говоря по телефона и чакам в колата — казах на Клюна.

— ОК, до пет минути свършваме — отговори той.

Излязох, а моят човек ме дръпна на десетина метра встрани.

— Давай да се махаме веднага оттук, тия носят бомба в аудито, грозна самоделка, видях я — занарежда ми той.

— Така ли?! — отговорих привидно учудено аз, макар че знаех какво искаше да каже Демби на масата.

— Да, а на оня пред колата му трепери долната устна от страх, защото устройството е калпаво и може да се взриви всеки един момент.

— Дайте моята кола на ъгъла на „Алабин“ и ме чакайте — казах аз и влязох в кафенето.

Отидох при Клюна и Демби.

— Трябва да отида спешно до радиото, тръгваш ли с мен? — попитах Тони.

— Да — каза той и се изправи. — Успех с командировката днес.

— Благодаря, а ти помисли добре над офертата — отвърна Вучев.

Излязохме от заведението и още докато вървяхме към колата, казах на Клюна:

— Моето момче ми каза, че Демби кара във втората кола бомба.

— Знам — отвърна Тони съвсем спокойно. — Като излезе да говориш навън, Митко ми каза, че неговите в Костенец ще взривяват днес някакъв местен герой.

— Бомбата била много калпава, моят човек е виждал в НСО всякакви устройства и каза, че това може да се взриви само — продължих аз.

— Няма, спокойно. Не им е първата бомба — каза Клюна със същия спокоен глас.

Качихме се в мерцедеса и закарахме Тони до кафене на улица „6-ти септември“.

Денят беше вече към своя край, а аз привършвах следобедното си предаване по радиото. Преди да изляза от студиото, реших да прегледам информационните агенции с новини, за да кажа на водещия след мен как да ги подреди. Отворих сайта на агенция „Фокус“ и се вцепених:

„Днес бе извършен бомбен атентат срещу Димитър Вучев-Демби. Втората кола с охраната се е взривила. Демби е невредим, защото се е возил в другата лимузина, но гардовете му са тежко ранени.“

Веднага набрах Клюна по телефона.

— Бомбата на Демби е гръмнала в колата. На него нищо му няма, но момчетата са зле — започнах веднага аз.

— Наистина ли?! — учуди се искрено Тони. — Прибирай се у вас тази вечер, а утре ще разберем от първа ръка какво е станало.

На следващата сутрин, след сутрешното ми предаване, отидох и взех Клюна от Княжево. Спряхме пред портата, а аз слязох да се разтъпча. От къщата се чуваше скандал. Мина му крещеше да избира — или нея и детето, или работата си. Тони излезе много ядосан след десет минути.

— Хем искат да имат пари, хем искат по цял ден да седя с тях — занарежда ми той.

— Споко, всички жени са такива — зауспокоявах го.

— Карай към Студентски град, Демби ни чака в някакво кафене — каза Клюна на шофьора ми.

— Той какво ти каза, какво е станало вчера? — попитах аз, докато пътувахме. — Как са момчетата?

— Зле са, особено Нацев. Може и да не оцелее. Бомбата се е взривила по пътя, преди да я дадат на тамошните да я поставят на някого — отговори Тони, гледайки през прозореца навън.

— Извинете, че се намесвам — обади се моят гард. — Аз видях пакета вчера, докато си говорехте в заведението. Бомбата беше адски аматьорска, не беше обезопасена и Нацев го знаеше. Предчувстваше, че ще се случи нещо.

— Искам ли ти мнението, а? — изкрещя изведнъж Клюна към момчето.

— Тони, недей да му викаш така — намесих се аз. — Той още вчера ми каза това и затова те изведох оттам така бързо.

Спряхме пред кафенето, в което ни чакаше Демби. Беше обграден от четири момчета, целият облечен в черно.

— Брат, какво стана вчера? — попита Клюна още докато сядахме.

— Ония идиоти в аудито видели патрулка с куки в далечината и решили да пъхнат „пакета“ под седалката — започна Демби. — Нацев карал, а другият се навел в краката му и… другото си го прочел във вестника днес.

— Значи не са ви нападнали? — продължи Клюна.

— Кой ще ни нападне на онова селско шосе, бе! — отвърна Вучев. — Но сега трябва да замажем работата, трябва да направим дивиденти от ситуацията.

— Ти полудя ли? — каза Клюна на висок тон. — Момчетата берат душа в болницата, не се знае кой ще умре там, а ти седиш тук и мислиш как да извлечеш полза.

— Ти да не полудя, бе! — разгневи се Демби. — Да не искаш да изляза пред журналистите и да им кажа: „Ами, аз съм смотан и сам се взривих.“

— Пичове, по-тихо — намесих се аз. — Има още хора, гледат ви.

— Добре, добре — започна с много тих тон Демби, оглеждайки се заговорнически. — Слушайте сега много внимателно и двамата. Ти — обърна се към мен — искам днес в предаването по радиото да лансираш версията, че Пешо Щангата ми е сложил бомбата, а пък ти, Антоне, ще пуснеш информацията в нашите среди.

— Кой е Пешо Щангата? — попитах аз.

— Човек на Маргините, сикаджия — отговори ми Демби. — Работи нещо май към тях, но не съм сигурен точно.

— Не съм съгласен да говоря за Маргините по радиото — казах, — още повече че те са хора със съвсем законен бизнес и не се занимават с такива неща. Кой ще повярва на това?! Ще звуча несериозно в ефир.

— Ти какъв си връткалник страхлив! — каза ми Вучев с иронична усмивка. — Ти ще свършиш ли поне нещо? — обърна се към Тони.

— Добре, добре. Айде сега да отидем в болницата на свиждане при момчетата, да видим как са — отби леко темата Клюна.

Антон се качи в колата на Вучев и потеглиха. Аз погледнах към моя гард и му казах:

— Ето затова не вярвам на новините.

Впоследствие разбрах, че Георги Нацев е починал малко след взрива.

Днес тази бомба отново „носи дивиденти на Демби“! Този път тя е „поръчана“ не от Пешо Щангата, а от Златко Баретата.

Глава 12
Как умря Антон Милтенов-Клюна

30 юли 2005 година, събота, някъде към 10:00 часа сутринта. Телефонът звънеше продължително, но аз отказвах да стана толкова рано в почивния ден за когото и да било. След тридесетина минути се звънна и на вратата. Учудих се, тъй като охранителят пред входа винаги ми съобщаваше по радиостанция, когато някой е дошъл да се видим. Отворих сънен, а пред мен стоеше Антон Милтенов-Клюна.

— Ще проспиш целия си живот бе, играч, защо не вдигаш телефона? — започна приповдигнато той и влезе, без да чака покана, настани се в хола на старинните мебели и сложи на масата голяма картонена чаша с кафе. — Какво ще правим днес?

— Добре че дойде да ме събудиш — отвърнах му. — Имам уговорка с един професор да се срещнем в Сандански. Вече закъснявам, трябва да съм там към 14:30.

— Евала! Бих дошъл, но имам някои неща да свърша тук — каза Клюна. — Трябва да се работи нещо. Чакам една среща довечера, Райко Кръвта ще идва да се договаряме за материал.

„Материал“ наричаха наркотика, подготвен с примесите за продажба.

— Райко, който те простреля на терасата преди години?! — учудих се.

— Аха! Звънна снощи и каза, че неговите бригади са пребили някакви шанаджии и са им взели материала — отговори Клюна. — Търси бърза продажба и го дава буквално за дребни стотинки.

— Ела след това в Сандански, запазил съм вицепрезидентския апартамент в резиденцията „Св. Врач“ — казах му аз. — Има три спални, а аз съм сам, може да пообиколим дискотеките като едно време.

— Може, обаче няма да ходим на ретро парти, че помниш какво стана в „Ескейп“ — пошегува се Тони. — Дебела глоба отнесох тогава.

След като си изпи кафето, Клюна си тръгна. Беше само с шофьора си Цайко, който го изчака при моя постовак отвън.

Минаваше 12:00 часът, а аз вече пътувах към Сандански. Имах уговорена среща с един от най-известните професори в областта на медицината. Щяхме да се договаряме за съвместен бизнес — той беше замислил програмна схема за телевизия с изцяло здравен профил, а от мен искаше да инвестирам в техника и помещения. Този ден се движех с брониран джип мерцедес С класа, като ме придружаваше само шофьор, не исках да стряскам бъдещия ми партньор. Вече прекосявах Благоевград и телефонът звънна, беше Клюна.

— Слушай, тук съм на кафе с две стюардеси, много наши момичета — започна той с типичния приповдигнат глас. — Тъкмо им разказвах колко е яко в резиденцията на Тодор Живков. Сериозен ли си за довечера? Да тръгна, като свърша срещата с Райко?

— Да, няма проблем — отговорих аз.

— Ще симулираме междуконтинентален полет без презареждане — продължи Клюна, — и затова поканих момичетата, ще ни трябват стюардеси, нали?

Чуваше се смехът на двете момичета, а Тони беше в настроение. Не знаеше, че след по-малко от 12 часа ще прелети наистина, но само духом.

— Каквото донесеш, няма да го върна — отговорих му в неговия стил и разговорът приключи.

Часът беше 13:30 и джипът спря пред резиденцията в Сандански, която по времето на Тато бе едно от най-посещаваните места от членовете на Политбюро. Слязох, прекосих фоайето и излязох през задната врата в парка. Поразходих се и стигнах до самото езеро. Времето беше слънчево, чуваха се само патиците, които плуваха във водата. Седнах на една пейка на брега и се отпуснах, но идилията бе нарушена от шофьора ми.

— Шефе, качих сака ти в апартамента, ето ти ключа — каза той. — А, и още нещо, този телефон не спира да звъни.

Това беше телефонът, по който си говорехме с Клюна по работа. По онова време вече сдавахме радио „Вива“, което управлявахме заедно. Тони беше взел няколко карти в група, които говореха безплатно помежду си и по тях дискутирахме надълго и нашироко.

— Търсил си ме — започнах аз, след като го набрах. — Какво има?

— Аз… такова — отговори някак объркано Тони, — да те чуя. Какво правиш?

— Седя на брега на езерото в Сандански. Чакам да стане време за срещата ми. Защо ми звучиш отнесено? — попитах аз.

— Нещо се замислих за обаждането на Райко — отговори Клюна.

— Е, нормално е — отговорих, — все пак е опитал да те убие преди години, може би подсъзнанието ти се обажда.

— Да, бе, а след това ми помагаше да се крия, като ме търсеха в края на 2002 година. Не е това. Нещо не ми се връзва схемата — започна да разказва той.

— В смисъл? — попитах.

— Ами, виж сега — отговори ми Клюна. — Райко се обажда ни в клин, ни в ръкав и ми казва, че неговите са пребили някакви шанаджии с много материал и са им го взели. Дотук добре, но защо ще търси мен, а не Демби? Те са приятели, а и аз вече не се занимавам активно с наркотиците.

— Нямам представа, нали знаеш, че не ви разбирам работите там с тези неща — отвърнах. — Защо не тръгнеш още сега насам и не отложиш срещата за другата седмица? Виж как стоят нещата, подпитай тук-там.

— Не мога да я отменя, защото Райко се обади от скрит номер, не мога да му звънна — каза Тони.

— Защо не се чуеш с Демби и не му кажеш, че ще се виждате? — попитах аз.

— Да, бе — сепна се Клюна. — Не стига, че ми заграби районите, докато бях вътре, а и това да му дам, а? Лесно ти е на теб, ала-бала по радиото и после — пей сърце. Аз имам семейство да храня.

Разговорът приключи. След като преосмислих в следващите десет минути думите на Клюна, нещо ме загложди. Замислих се защо Райко Кръвта ще търси Тони след толкова време и ще му предлага материал за дребни пари, като може да звънне на Демби, с когото са в добри отношения? И в този момент си спомних нещо, което ме накара да настръхна.

През зимата на 2003 година често ходех при една врачка в Перник. Жената беше циганка и гледаше на кафе. При нея идваха много от известните личности в София — политици, журналисти, бизнесмени и така нататък. Врачката се казваше Боби и беше цапната в устата, което правеше врачуването й много весело. Клюна беше слушал за нея от охраната ни, която по онова време беше обща. Един уикенд ме накара да го заведа да му гледа. Тони вярваше много в окултното.

След като изпихме кафетата и обърнахме чашите, зачакахме да изсъхнат.

— Ти с какво се занимаваш бе, момче? — попита врачката Клюна.

— А, аз съм счетоводител в една фирма — отвърна той, като ме погледна съзаклятнически.

— Сега ще ти видим положението — каза жената и обърна чашата.

Загледа се във фигурките от кафе, като се взираше повече от тридесет секунди, без да каже нищо. В стаята настана тишина. Клюна ме погледна скептично.

— Счетоводител казваш, а? — започна врачката. — Счетоводител си друг път. Виждам оръжие и кръв около теб… виждам едно момиче, русо, държи дете.

През 2003 година Тони вече живееше с Мина, която впоследствие му роди син. През тази година обаче те нямаха надежда да имат дете, тъй като бяха опитвали, но лекарите им бяха казали, че не могат да създадат бебе.

— Аз познавам ли го това момиче, или ще се запозная с него? — попита Клюна.

— Познаваш го, живееш с него. Виждам буквата М. Виждам едно заведение… — отговори врачката и ръцете й се разтрепериха. — Момче, много хора са умрели заради теб. Много духове се явиха… това момиче плаче и ти носи снимката… по нея вървят хора, а ти си умрял. Нищо не можеш да направиш.

— От какво съм умрял? — попита Тони с много тих, но сериозен глас.

— Казах ти, че виждам заведение — отговори врачката. — Лежиш на земята, а до теб още едно момче, по-дебело от теб, с очила.

Николай Добрев-Цайко, който бе разстрелян заедно с Клюна, отговаряше на това описание.

— Може би има още, но не виждам… има кръв и червени столове.

— А кой ме е убил? — продължи да пита Клюна, като гласът му стана треперещ.

— Не виждам — отговори жената, — но ми е земляк.

— От Перник — сепна се Клюна и се ухили някак успокоено. — Това е един мой стар познайник, той се опита да ме убие, но не успя.

— Не, не — развали му спокойствието врачката, — ще успее, и то на място ще те убие. Не е сам, с още един човек е и са го замислили с друг твой познат, но не виждам букви. Много кръв, смърт и сълзи има около теб бе, момче. Голям катил си ти и си много скръндзав.

Клюна стана и направи няколко крачки. Аз също станах и извадих петдесет лева.

— Не, не, Боби — сепна се врачката, — няма да ми плащаш нищо този път. Виждам, че това момче ти е голям приятел, а нищо не може да се направи за него, така че не ми дължиш нищо.

През целия път до София Тони не каза и една дума. Момчетата от охраната гледаха и не можеха да повярват на очите си. Клюна беше сломен.

След този спомен изведнъж изпитах страх. Веднага набрах Клюна.

— Ти спомняш ли си, като бяхме на врачка в Перник преди години? — започнах аз. — Помниш ли как тя ти каза, че вижда неин земляк как те убива?

— Бобка, стига глупости — отвърна Тони. — Ти нещо май с тоя професор си се почерпил, а?

— Помисли малко — продължих аз. — Позна, че Мина ще забременее от теб, а мислеше, че не можеш да имаш дете от нея, точно както ти каза врачката. И имаш среща с неин земляк. Недей да ходиш! Имам предчувствие, че нещо ще се случи.

— Аре, бе, аре, бе! — отвърна Клюна, заливайки се от смях. — Не ме занимавай с глупости. Аз ти навивам гаджета тук, а ти ми говориш за „баба вари кокали“.

Така приключи разговорът ни, а аз започнах да си говоря с професора за първата в България здравна телевизия.

Вечерта отидох в Мелник и седнах да вечерям в механа „Лозницата“, едно от най-прочутите в онзи край заведения. Поръчах си мешана скара и докато чаках, отново си спомних за думите на врачката. Незнайно защо, в съзнанието ми изплуваха спомени, за които не бях се сещал много отдавна. Спомних си как бяхме с Тони една зима на Банско, спомних си и как плувахме в „Принцес“ един път, все неща, които изплуват в съзнанието ми изневиделица. Сякаш някой ги бута пред останалите мисли…

Телефонът ми звънна. Обади ми се една жена, към която не питаех добри чувства.

— Гледам телевизия, един филм — започна тя с деликатен глас, — и знаеш ли, на екрана изписаха извънредна новина, че Клюна и още две момчета са убити в „Джимис“.

В този момент изпуснах телефона. Стоях на масата вцепенен, не можех да помръдна. След като се съвзех, се обадих на една известна журналистка, чието име няма да кажа.

— Ало, вярно ли е? — започнах аз, без да обяснявам каквото и да било.

— Да. Убит е Клюна с още някакъв Цайко и някакъв друг — отвърна тя. — Знам, че бяхте приятели, съжалявам за загубата ти.

— Моля те, звънни ми, като научиш повече — отвърнах.

— Аз сега ще правя извънредни новини и после ще ти се обадя да ти разкажа — обеща тя.

Стоях на масата, не бях докоснал храната. Набрах веднага Камен, брата на Клюна.

— Убиха го, да — вдигна той, плачейки, — убиха брат ми.

— Как е станало. Знаеш ли нещо? — попитах.

— Тук, до моя апартамент, в „Джимис“ са го застреляли — отговори Камен. — Отивам да го разпозная сега. Не ми се говори с никого — каза той и затвори телефона.

Прибрах се в резиденцията и седнах в огромния хол. Минаваше 2:00 часът. Погледнах към коридора, който води към спалнята, в която щеше да спи Тони. Потопих се в спомени и неусетно съм заспал. На сутринта се събудих на дивана, както бях седнал през нощта.

Пуснах телевизора, вървяха обедните новини. Естествено, бяха посветени на Антон Милтенов-Клюна, както често се случваше през онези години, но вече говореха за него в минало време.

Глава 13
Мръсната истина за Манол Велев

Всичко започна в края на 2001 година.

— Виж, трябва да те предупредя — каза Радослав Янкулов. — Манол Велев не е като Агафончо и тези, с които си работил досега, разбираш ли ме?

— Е, да няма три ръце? — отвърнах. — Човек като всички други е.

— Не, не, той е демон — продължаваше да ме подготвя за първата ми среща с президентския съветник и мъж на Весела Лечева Радко. — Ти не знаеш в какво се забъркваш.

— А ти в какво си се забъркал тогава? — продължих да упорствам аз.

— В сделка със самия дявол — каза Янкулов и очите му се напълниха със сълзи.

Влязохме в кафенето „Лаваца“ на булевард „Витоша“. Манол ни чакаше на втория етаж, пушейки пура в ъгловото сепаре до прозорците. Беше облечен в кафява риза и тъмносини дънки, а очите му бяха като на змия, която те хипнотизира с поглед, преди да те ухапе.

— Цанков, ако още веднъж закъснееш, когато имаш среща с мен, ще се разправяме — каза Велев, докато ми подаваше ръка.

— Интересен подход имаш към човек, от когото жизнено се нуждаеш — отвърнах му, докато се здрависвахме.

— Ами, аз няма да ви запознавам официално — намеси се Радко, като гледаше към мен. — Манол искаше тази среща, за да ти предложи да работите заедно.

— Добре, в какво се изразява предложението? — попитах аз, без да губя време, като извадих една пура от калъфчето на Манол и започнах да я паля пред смаяния му поглед.

— Абе, ей, ти или си много смел, или много луд! — изсъска Велев. — Тази пура е колекционерска, донесох я лично от Хавана.

— Да, не е лоша — отговорих, докато я разпалвах.

В това време Радко Янкулов гледаше вцепенено и не вярваше на очите си.

— Както и да е, подарявам ти я — продължи Манол с видимо недоволство. — Искам да ти предложа съдружие с мен, Лъчо Танев и Радко. Както знаеш, пуснахме преди няколко месеца радио „Спорт“, но то не тръгна добре. Наистина се нуждаем от теб, за да тръгне нагоре в рейтингите.

— Мони, нали мога да те наричам така? — започнах. — Аз съм на 23 години и съм изпълнителен директор на радио и телевизия „7 дни“. Ти на тези години сигурно си носил щайги с ябълки.

— Не, на тези години играех комар по ъглите и имах много повече пари от теб в момента — сепна се Велев.

— Чакай, не ме прекъсвай! — отговорих невъзмутимо аз. — Та с какво мислиш, че можеш да ме изкушиш да изляза от тази добре смазана схема и да се хвърля в твоя кириз?

— Ами, с това, че ще ти предложа собственост в радиото, а не само пост — отговори Велев и очите му грейнаха.

— Добре, но искам да имам блокираща квота — продължих да нахалствам аз, с цел да го накарам да ми откаже.

— Добре — каза Манол, — но ще сключим договор, според който няма да имаш право да огласяваш собствеността си и ще работиш под мое ръководство.

— Какво имаш предвид? — попитах аз.

— Ще направя една много печеливша радиопрограма, която ти ще водиш, а аз ще управлявам.

След тази среща сключихме въпросния договор и аз поех сутрешния блок на радиото. Постепенно, за няколко месеца, това стана най-слушаната програма в половин България. Всеки ден след предаването имахме оперативка с Манол и Радко. Те бяха измислили рекламен трик, чрез който, ако някой слушател се обади в определен момент, получава рекламен пакет в ефира на „Спорт“ с много голяма отстъпка. Също така Манол ми нареди да провеждам и една радиоигра с огромни парични награди. Всяка сутрин се събирахме в директорския кабинет на стадион „В. Левски“, където се намираше радиото. В онзи ден Манол Велев каза:

— Днес имаме осем обаждания в промоцията. Цанков, отиваш на среща в „Шератон“. Искам да обсъдиш какво ще съдържа рекламата като текст, а адвокат Недялков ще оформи разписка за парите.

На въпросните срещи адвокатът на Велев и компания се договаряше с клиентите за това, как ще се включат в ефира на радиото като победители и по този начин това ще бъде бонус към тях. На мен пък лично Манол ми даваше нареждане как да ги набера, инструктирам и включа. Схемата се разрасна и един ден Велев ме накара да подпиша пълномощно на името на Христо Христов, който да ме представлява пред „Български пощи“ ЕАД. Учудих се.

— За какво е този документ? — попитах аз. — Какво общо имам с пощите?

— Ти не задавай въпроси, а подписвай — прикани ме Манол. — Имаш договор с мен, иначе ще ти взема дяловете.

— Мони, тук има нещо гнило — отвърнах. — Тези хора, които ме караш да включвам, по моя сметка трябва да са получили награди над два милиона лева за един месец.

— Е, сега пък и ти! — смени изражението Велев, като усети какво му намеквам. — Малко пране на пари не е навредило никому. Какъв ти е на теб проблемът? В пощите пристигат записи от хора, които са адресирани до теб, защото те асоциират с радиото. Тези пари са на дружеството и се заприходяват. Просто Христо Христов ще ги взима вместо теб.

След този ден минаха още няколко месеца. Една сутрин се случи нещо, което ме накара сериозно да се замисля. Докато се излъчваше поредното предаване, вратата на студиото се отвори и при мен влезе мъж на възраст около петдесет години. Беше облечен с дълъг сив шлифер. Седна на стола до мен, докато аз говорех в ефир. Пуснах песен, свалих слушалките и го погледнах стъписано.

— Кой си ти и как влезе тук? — попитах изумен аз.

— Боби, участваш в схема за пране на пари и финансови измами. Накърнил си интересите на хора, които са ме наели да реша проблема — каза човекът. — Ако утре до обяд не ми дадеш 40 000 лева, като дойда, ще те ликвидирам като куче.

След тези думи мъжът стана най-спокойно и с бавна походка излезе от студиото. Веднага се обадих на Манол и след предаването отидох при него. Седнахме в кафенето на неговата боулинг зала „Галакси“ на булевард „Витоша“.

— Мони, днес дойде един и каза, че ако утре на обяд не му дам 40 000 лева, ще ме убие — казах аз. — Този твърди, че участвам в измами.

— Глупости са това, не се притеснявай! — отвърна Велев. — сега ще реша проблема. Ти с какво се движиш?

— С ауди А 8 — отговорих.

— От утре ще те возят с бронирана кола и охрана — разпореди се Манол и набра някого по телефона. — Ало, началник, имам малък проблем. Можеш ли да отпуснеш един екип за Боби Цанков? Да, бе, радиоводещия. Аз ще го обсъдя с главнокомандващия. — Манол затвори телефона. — От утре ще те охранява НСО.

Вечерта мислих дълго над този разговор. Кой беше този „главнокомандващ“, който може да се разпорежда с НСО?

На следващата сутрин, когато излязох от входа, отвън ме чакаше тъмносин мерцедес пура, със синя лампа и двама гардове. Гледах и не вярвах на очите си — та това беше основната кола на главния прокурор Никола Филчев.

— Пичове, поправете ме, ако греша, но това е колата на Филчев, нали? — попитах ги аз.

— Да, ама, той е в чужбина и сега е твоята кола — отвърна единият с усмивка.

Качих се, а те пуснаха синята лампа и потеглихме към радиото.

Докато пътувахме, видях на седалката вляво от мен черна кожена папка. Стана ми интересно какво ли чете обвинител номер едно в колата си и я взех. Когато я отворих, се вцепених. Вътре с гриф „Строго секретно, единствено копие“ бе защипана справка със секретни разработки на тогавашната НСС (днешната ДАНС), като ясно си спомням до ден-днешен текста, представляващ дешифриран телефонен разговор между един от топбанкерите по онова време, който впоследствие стана подсъдим, и тогавашния кмет на София. Двамата обсъждаха в няколко листа колко пари ще отпусне банката за предизборната кампания на кмета, а пък той от своя страна ще даде някаква обществена поръчка за изпълнение от фирма на банкера.

Предаването течеше с пълна сила, аз включвах хората от списъка, даден ми от Манол, да „печелят“ награди, те съответно се радваха в ефира и така, докато вратата не се отвори и не влезе единият от гардовете.

— Шефе — обърна се той към мен, — оня, дето те е заплашвал вчера с шлифера, току-що дойде, но ние го набихме и колегите го закараха в ареста на Първо РПУ.

След тази случка екипът на НСО не се отделяше от мен. През онзи период се возех с колите на президента, царя, който тогава беше премиер, четях техни документи, които дори съдържаха държавни тайни. Манол Велев продължаваше да ме праща на срещи с най-разнообразни „победители“ в игрите, докато един ден телефонът ми звънна.

— Ало? — вдигнах аз.

— Боби, аз съм твой приятел от тайните служби — каза гласът. — Искам да те предупредя за нещо, което те касае жизнено.

— Откъде да знам, че това не е някакъв капан? — попитах аз.

— Добре, бодигардовете ти се казват… — изброи имената им човекът по телефона, — с повечето от тях се познавам. Не искам да те нараня.

Срещата се състоя в парка „Враня“, зад двореца на царя. Няма да разкрия името на офицера от НСС, който всъщност се оказа мистичният глас, тъй като към днешна дата той е един от шефовете на ДАНС, но ще ви разкажа какво ми каза.

— Манол Велев мами слушателите на радиото, като им се обажда от твое име и им иска пари. Те от своя страна му ги пращат по пощата или му ги носят, а той им обещава големи награди — обясни ми човекът.

— Искаш да ми кажеш, че мъжът на Весела Лечева и съветник на президента се занимава с измами на мой гръб?! — учудих се аз. — Та той има милиони. Защо му е да лъже някакви хорица и да им взима парите?!

— Точно тук го е измислил брилянтно — отговори ми тайнственият приятел. — Той пере огромни суми под формата на награди, които не им дава, а си остават в него. Един ден ти ще отговаряш за измамите, а него никой няма да го закача за прането.

Четири години след тази среща всичко от този разговор се случи като в предсказание на Нострадамус. Аз бях обвинен в измами от хората, които Манол Велев обявяваше за „победители“.

Глава 14
Истинският поръчител на покушението срещу Манол Велев

След разговора с агента от НСС, който по някаква необяснима за мен причина ми разкри, че участвам в огромна схема за пране на пари, без дори да подозирам, се качих в колата и потеглих към София. Докато излизахме от парка на „Враня“ набрах Манол по телефона.

— Ало, току-що научих нещо и трябва да се срещнем — започнах отдалече аз.

— Какво те мъчи? — попита безхаберно той.

— Имах един разговор и ако това, което ми казаха, е така, то имаш голям проблем с мен — повиших тон аз.

— Я не се газирай, а ела да пием по един швепс на „Галакси“ — отговори Манол с много по-сериозен тон.

Вече се свечеряваше, минаваше 19:00 часът. Спряхме на „Витошка“ пред входа на боулинг залата и без да чакам бодигардът ми да отвори вратата, изскочих от мерцедеса. Тръгнах с бързи стъпки към стълбите, без да ме интересува нищо повече от това по най-бързия начин да си изясня картинката с помощта на Велев. Когато влязох, заварих на масата при него един от хазартните босове по онова време Стойне Манолов.

— Я каква приятна компания сте си спретнали — обърнах се към тях с ирония в гласа. — Жалко че имаме неотложен разговор с господин Велев.

Манол видя изражението ми и тактично стана от масата.

— Ела да отидем в кабинета ми — покани ме той и тръгнахме по коридора.

Веднага щом влязохме в малката стаичка без прозорци, която той използваше за срещи на четири очи, аз стрелях право в темата.

— Аз участвам в схема за пране на пари, която ти организираш, и накрая ще трябва да отнеса пешкира, а? — започнах с висок тон.

Манол ме гледаше с ледена физиономия, като следеше с поглед всяко трепване на лицето ми. Последва пауза около десет секунди.

— Има само един изход от тази ситуация — каза Велев, като започна да разтрива слепоочието си — и той е да приемеш фактите. След време ще трябва да заминеш на почивка някъде надалече, а аз ще оправя нещата тук. Но след време, сега ми трябваш.

— Я повтори пак! — отвърнах му, не вярвайки на чутото. — Ти за кого се мислиш бе, палячо?!

— Момченце, ако поискам, може да изчезнеш от тази стая, без никой да разбере какво се е случило с теб, ясно ли ти е! — изкрещя Манол.

В този момент вратата се отвори и влезе Светльо, бодигардът ми, който чул виковете отвън.

— Боби, имаш ли нужда от мен? — попита служителят на НСО, гледайки объркано.

— Я марш оттук! — каза Велев.

— Ние сме изпратени да охраняваме г-н Цанков. Докато не получим други инструкции, ще изпълняваме тези — отговори му Светльо и погледна към мен.

— Тръгваме си — отговорих аз и тръгнах към вратата.

— Това не е последният ни разговор — изсъска Манол с характерния за него глас.

Тръгнах с бързи крачки по коридора, който водеше към стълбите на изхода.

— Извинявай, че влязох така, но чух викове, а някакви типове с черни балтони застанаха на изхода и гледаха към вратата. Някой ги инструктира нещо.

— Сигурен ли си? — попитах.

— Да, това работя десет години. Щеше да ти се случи нещо, ако не бях влязъл — отговори Светльо и даде позивна „буря“ по слушалката, предназначена за шофьора.

Излязохме, а колата ме чакаше, спряна буквално на петдесет сантиметра от вратата, със запалени червени фарчета. Шофьорът беше извадил пистолета си. След като се качих, потеглихме с мръсна газ.

— Това беше капан, шефе — каза шофьорът, — щяха да те отвлекат.

— Айде, стига се вкарвахте във филми — отговорих. — Черни балтони, отвличания… Я малко се стегнете и двамата.

— Познавам тези с балтоните — продължи шофьорът. — Те са бивши барети, които сега се занимават с наказателни акции. Щяха да те грабнат по поръчка на Манол Велев.

Замълчах, без да коментирам, и докато пътувахме към „Цар Асен“, се замислих дали Манол бе способен на такава саморазправа…

Веднага щом се прибрах, седнах и написах официално писмо до дружеството „Р22“, което беше собственик на радио „Спорт“, в което заявявах, че прекратявам едностранно договора си за външна продукция.

Минаха две-три седмици. Манол повече не ме потърси. Обаждаше ми се само Радко, който не спираше да ме пита какво се е случило и защо съм развалил договора. Оплакваше ми се, че му се е наложило да става пак водещ на стари години. Не му казах истината, макар че той самият ми каза „това е истински демон“, когато отивахме да ме запознае с Велев. След още месец преговори аз стартирах своя външна продукция в радио „Вива“, което впоследствие взехме изцяло с Антон Милтенов-Клюна.

Беше януари 2003 година. Бяха минали около 3 месеца от бурната ни среща с Велев. Един следобед, докато разговарях със слушатели на живо в ефир, получих SMS.

„Трябва да поговорим. Съжалявам за случката в «Галакси»“ беше текстът, а подател бе Манол. Веднага го набрах, тъй като през времето от спречкването ни в главата ми се бяха зародили много въпросителни.

— Ако опиташ да ми спретнеш някой капан пак — започнах директно, — ще съжаляваш, че си ме потърсил.

— Още ли не си забравил това недоразумение? — отвърна той с най-приятелския си глас. — Щяха просто да поговорят с теб. Нямаше да те наранят. Хайде да се видим, където избереш ти. Искам да ти кажа нещо важно.

— Чакай ме в „Дъблин“ в 19:00 часа — определих аз. — Бъди сам. Иначе няма да вляза.

— ОК, разбрахме се — отвърна Велев и разговорът приключи.

По някаква ирония на съдбата от НСО с мен беше същият онзи Светльо, който предотврати проблема на последната ни среща.

— Предлагам да извикаме авангард от службата — предложи той, докато пътувахме към „Дъблин“.

— Не — отговорих с равен глас, — нямам страхове от този гущер. Искам да гледаш внимателно какво се случва и ако стана прав, докато говорим, влезте веднага.

Когато стигнахме, слязох сам от колата и влязох, запазвайки хладнокръвие. Манол беше седнал най в дъното, беше сам. Отидох и се настаних на масата. Гледахме се и всеки чакаше другия да започне разговора.

— Образували са следствено дело срещу теб за измама в големи размери — започна Велев направо. — Преди да кажеш каквото и да било, искам да знаеш, че ще реша проблема.

— Делото е за големите награди, които ме караше да раздавам, нали? — разгневих се аз. — Не е ли по-правилно делото да е за пране на пари и да е срещу теб, а?

— Моля те, говори по-тихо — каза Манол, оглеждайки се. — Пак ти казвам, че ще реша нещата, когато влязат в съда, само не казвай моето име на разпита.

Станах от масата, без да му отговоря и тръгнах към изхода. Веднага щом излязох, се обадих на бившия главен прокурор Иван Татарчев, който бе един от адвокатите ми.

— Ало, бай Иване, можеш ли да ме приемеш? — попитах директно, без да любезнича.

— Какво е станало, не може ли да почака до утре? — попита Татарчев.

— Не, много съм притеснен и ядосан — отвърнах.

След 30 минути вече бях на улица „Гурко“, където живя до последния се ден бай Иван. Седнахме в кабинета му, който наподобяваше старинна библиотека. След като му разказах всичко от самото начало, Татарчев ми каза:

— Добре те е нагласил този мръсник. И той, и жена му са за затвора. Нищо не може да се направи, преди да те извикат за обвинение, тогава ще го мислим.

Минаха около шест месеца и аз бях обвинен. Делото влезе в съда през април 2004 година и започнаха едни безконечни разпити. Направи ми впечатление, че съдията започваше да гледа притеснено, щом чуеше името Манол Велев, когато някой от свидетелите го споменеше.

Дойде 2005 година. Изборите бяха спечелени от БСП. След дълги преговори и гласувания бе избрано правителството на Сергей Станишев, а за председател на ДАМС бе назначена Весела Лечева. Защо ли не се изненадах, когато телефонът ми звънна една септемврийска вечер, а на дисплея пишеше „Манол“.

— Дойде време да изпълня обещанието си към теб и да реша проблема с делото ти — започна той.

— Мони, считам, че нещата ще се решат в съда и без твоя намеса, много хора те споменават в разпитите — отвърнах му с ехиден тон.

— Айде, айде! — изрепчи се Велев. — Знам, че те гложди. Дойдоха други времена и може пак да седнем на масата за преговори. Ела утре да се видим, да поговорим.

От чисто любопитство приех да се срещнем на следващия ден, без да се притеснявам, че това е капан. Въпреки избухналата през 2004 година афера „НСО“ аз продължавах да ползвам държавите гардове. Мястото за преговори бе Дипломатическият клуб в „Бояна“. Беше обедно време и Мони се бе разположил в ресторанта. Изглеждаше много уверен, облечен с черен костюм, бяла риза и червена вратовръзка. Щом го видях, в мен изби споменът от последното ни спречкване и иронията надделя.

— Охо, издокарал си се така, все едно ти си станал министър, а не жена ти — стрелнах го с леко подигравателен тон аз.

— Я не ми умувай като по радиото, а сядай — отвърна той, като здраво стисна ръката ми.

Последва кратък разговор в стил куртоазно любезничене. След като ми се похвали какво светло бъдеще очаква семейството и бизнеса му, Велев мина на основната тема:

— Гледай сега какво измислихме с Весела — пусна съзаклятническата физиономия той. — Под нейната шапка е тотото.

— Тотото ли?! — реагирах изненадано аз, тъй като никога не съм проявявал интерес към него.

— Да, бе, спортният тотализатор — отвърна Мони. — Онзи ден дълго умувахме и решихме, че ще го превземем отвътре. После ще направим и радиовариант, тип хазартна игра, под егидата на тотализатора, за тази част ни трябваш ти. Ще делим 50 на 50 с теб.

— Е, как ще делим, като това е държавна игра?! — учудих се.

— Много питаш — сепна се Велев. — Аз ще ти давам парите, повече не те интересува.

След като приключихме с помирителния обяд, на раздяла Велев ми каза:

— Сега сме октомври, до края на ноември Весела трябва да прее… Ирена, сегашната шефка на тотализатора, и действаме. Звънкам, като сме готови.

След тази среща дълго умувах къде е уловката, но някак не ме и интересуваше особено, тъй като бях решил още преди три години повече да нямам общ бизнес с този човек. След няколко седмици обаче Манол отново поиска среща. Седнахме в „Радисън“, а той пристигна с грейнал от радост поглед.

— Ето, готови сме да действаме — каза Велев и извади от чантата си документ с държавния герб.

— С това изхвърляме Ирена Кръстева и реално слагаме ръка на тотализатора.

Взех документа, който беше с номер РД 09–115/24.11.2005 г., и го прочетох на глас.

— Много зор видяхме, докато се справим с тази Ирена — изкоментира Манол. — Много беше повишила приходите, беше пуснала и допълнителни тиражи. Едвам го скалъпихме.

— Мони, виж сега — попарих радостта му, — не искам да работя с теб. Едно дело ми стига на главата. Ако искаш, може да се виждаме, да си другаруваме, но няма да имаме работа заедно.

— Абе, ти си много тъп — смени тона и изражението изведнъж той. — Сега ще сменим и сферите в тотото, ще може да нагласяме тиражите до шест точни числа. Аз ти отварям вратата за една изцяло законна и супер печеливша далавера, а ти ми се правиш, а?

— Няма да участвам и точка по въпроса — бях непоколебим аз.

— Е, добре — примири се Велев, — но го имай предвид, ако ти изпадне някой, който има нужда от узаконяване на парите си. Винаги може да удари една шестица, пък джакпота да си го делнем!

През 2006 година се виждахме с Манол след всяко заседание по делото срещу мен. Обикновено сядахме да обсъждаме разпитите на свидетели. Велев се притесняваше, че рано или късно съдът ще подреди пъзела и ще стигне до него. Неусетно времето летеше и дойде новата 2007 година.

Беше началото на лятото. През този период аз водех една от най-успешните телевизионни игри. Един ден Манол ми звънна и звучеше разтревожено:

— Трябва спешно да се видим, имам проблем, много, много голям проблем.

— Добре — съгласих се. — Къде да дойда?

— Чакам те след двадесет минути в „Кемпински“ — отговори Велев с напрежение в гласа.

Веднага тръгнах към срещата, като не спирах да превъртам в главата си какво ли може да разтревожи толкова много Мони. Жена му беше в управлението на страната, бизнесът му беше толериран, какво ли би накарало арогантния му глас да трепери по телефона?! Влязох и седнах на масата в сладкарницата, където ме чакаше.

— Предупредиха ме, че ще бъда убит до две седмици — каза Манол. — Моля те, поговори с всички, които познаваш в тези среди, и виж какво ще научиш.

— От къде на къде аз да говоря?! — изненадах се.

— Добре, виж, ще ти кажа — продължи той. — Помниш ли един човек от Пловдив, с когото имахме среща в „Галакси“? Бяхме аз, ти и Радосвет Радев?

— Ааа, сещам се — отговорих. — Човекът си искаше двадесет и трите хиляди лева, които беше изпратил на мое име за радиото, а ти беше пратил Христо да ги вземе и аз научих на самата среща.

— Да, бе, глупава история — промърмори Манол. — Радосвет ми го доведе тогава, иначе изобщо нямаше да го приема.

— И? — попитах аз.

— Абе, той нещо бил превъртял, защото след това фалирал и споделил на един там от Пловдив, че ще ме убие. Онзи казал на моите хора в града и те — на мен. Боби, този не бил добре с главата и можел да го направи наистина — отговори ми Мани с много притеснен глас.

— Брат, съчувствам ти и ще поговоря с Тони Пловдивския на Клюна, бог да го прости. Той ще поразпита на местна почва.

Тръгвайки си от срещата, се обадих на въпросния човек от града на тепетата. Разказах му за ситуацията и той пое ангажимент да провери нещата.

На следващия ден ми звънна на обяд.

— Бобка, твоят авер Манол Велев има реален проблем — каза Тони. — Човекът се казва Александър и наистина е фалирал заради него. Знаеш, че тук не е като в София и всичко се знае в нашите среди. Тоя Александър е купил от едно място пистолет „Макаров“ с изтъркани номера. Кажи му на Велев да се пази!

Глава 15
Последната седмица преди стрелбата срещу Манол Велев

Както вече стана ясно, истинският поръчител на покушението срещу Мони Велев не е нито Васко Черепа, нито Тодор Батков, още по-малко пък Христо Ковачки, както твърдеше Весела Лечева. Но това никак не е странно, имайки предвид думите й, че едва след онзи изстрел в главата на съпруга й тя е разбрала с какво се занимава той. Кой е митичният Александър от Пловдив и как протече последната седмица преди покушението срещу Велев, ще разберете сега.

Веднага след разговора с Тони Пловдивския, в който той ми каза, че неговите момчета са стигнали до информацията, която накара Манол да ме помоли за спешната среща в „Кемпински“, аз му се обадих. Чудех се как да му кажа, че е прав, че наистина е „мишена“. Слава богу, той вдигна чак на петото позвъняване, което ми даде време да потисна адреналина в себе си.

— Айде бе, човек, направо съм се изприщил — вдигна Мони с напрегнат глас. — Мира не ми дава този кьорфишек от Пловдив. Научи ли нещо?

— Не е кьорфишек, работата е сериозна. Да се видим, а? — казах аз предпазливо.

— Ох, направо… айде, пак в „Японския“ след тридесет минути — каза Велев и затвори, без да чака отговора ми.

Докато пътувах към срещата, мислих през цялото време как да му кажа, че всъщност онзи човек, който е загубил всичко заради него, има право да е бесен и отчаян. Бях объркан в съжденията си. Когато влязох през входа на сладкарницата, видях седнал на масата Ненчо, шофьора от НСО, който бе прикрепен към мен през 2001 и 2002 година. Той стана и ми каза да го придружа. Минахме през целия лоби бар на хотела, заобиколихме рецепцията и стигнахме до дъното на коридора, водещ до една от конферентните зали. Манол бе дегизиран, което ме накара да се усмихна. Бе с червена бейзболна шапка, размъкната риза в оранжев десен и дънки.

— Мони, с тази шапка, и да не е добър стрелец, ще те уцели, да знаеш — пошегувах се аз, с цел да го накарам да се усмихне.

— Смешно ли ти е, а? — кресна Велев. — Казвай какво става, че получих нервни обриви.

— Добре де, спокойно! — казах със съчувствен тон. — И мен са ме стреляли, знам какво е да очакваш куршум. Не се психясвай така.

— Абе, момченце, кажи ми какво, по дяволите, се случва! — продължи същата песен той.

— Снощи веднага след като ми каза каква е ситуацията, се обадих на Тони Пловдивския. Той е разпитал и ми докладва преди два часа. Вярна ти е информацията, че си поръчан — казах му аз предпазливо, като се оглеждах да няма хора около нас, — но по-скоро онзи няма такива позиции, че чак да намери килър. По-скоро сам ще те гърми.

Манол ме гледаше вцепенен, сякаш лицето му бе парализирано. Замълчах за няколко секунди, изчаквах да асимилира какво му казвам.

— А какво знаят за онзи? — попита Велев. — Какъв е, могат ли да го натиснат?!

— Казва се Александър и е над 50-годишен. Имал е магазини, но увлечен от твоята схема за бързи печалби, е пратил наличните оборотни пари и впоследствие е фалирал. Има син и дъщеря.

— Колко пари ми беше пратил тоя капут? — попита Манол, като започна да разтрива слепоочието си, което му бе нещо като тик, когато се готви да атакува.

— По мои спомени, към 23 000 лева — отговорих му. — Не помниш ли как Радосвет ти казваше да му ги върнеш?

— Да, бе, помня. Бяхме в „Галакси“. Да се обадя на Радосвет да поговори с него? — погледна ме с малка надежда в погледа Велев.

— Не знам какво да те посъветвам — отвърнах с ясното желание да се разгранича от плановете на Мони, — но трябва да знаеш, че е купил някакъв „Макаров“ с изтрити номера. Моят човек от Пловдив ми каза, че този Александър бил нещо превъртял.

— Да, и на мен ми казаха така — каза Манол с отчаяние в гласа. — Всъщност няма да търся Радосвет, а искам да ме свържеш с този Тони. Искам среща още днес.

Съгласих се да му направя контакт с Пловдивския, защото бях минал през тази ситуация и знаех, че дори както си говорим, онзи може да дойде най-необезпокоявано през главния вход на хотела и да почне да гърми напосоки. Набрах Тони и му казах ултимативно:

— Трябва да дойдеш до София и да се видиш с Велев. Човекът не е спал цяла нощ, а ми е бил съдружник. Не знам какво ще иска от теб, но може да ти е полезен в много сфери.

— Бобка, петък е, брат — каза Тони, — искам да си пия довечера. Кажи му той да дойде, като е на зор.

— Тони, ако искаш да му кажа направо да отиде на адреса на лудия Александър, та да го улесня още повече? — репликирах аз.

— Да, бе, верно — съгласи се той, — не е разумно… Ох, добре. След час и половина къде да дойда?

— Благодаря, Тони! — казах с радост в гласа аз. — Чакаме те в „Кемпински“.

Затворих телефона и казах на Манол, че може би единствената му възможност да реши ситуацията тръгва към нас.

— Що за човек е този, как да му говоря? — попита Велев.

— Тони Пловдивския беше официалният представител на Клюна за града — започнах сводката аз. — По онова време продаваше на моменти повече дрога и от софийските дилъри. Всяка седмица отчиташе по 100 000–150 000 лева. Много точен мъж е.

— А сега с какво се занимава, като го няма Милтенов? — продължи да разпитва Мони.

— Е, не е станал библиотекар, ако ме разбираш — казах аз с лека ирония. — Сега вече не се отчита на никого.

— Хм… ще го видим дали е толкова тарикат, колкото казваш — възкликна Велев.

Докато чакахме да дойде Пловдивския, Манол ми разказа как вървят нещата в тотото. Бил направил система, според която можели да се подредят и трите тиража. Тогава не му повярвах, но преди време, когато през едно теглене се повториха и шестте цифри, и то в последователно избиране, разбрах за какво ми е говорел тогава. Часът минаваше 14:00 и пред главния вход, под козирката, спряха две черни аудита А 8 с пловдивски номера. От втората кола изскочиха четири момчета, които обградиха основната и отвориха вратата на Пловдивския. Манол гледаше изненадан, явно очакваше да дойде някой с лада. Тони влезе със свитата си и виждайки ни, се насочи вдясно от централния вход. Дойде в коридора, където бяхме седнали върху самите первази на прозорците с Манол.

— 300 — каза Пловдивския и подаде ръка на Велев.

— 300 какво?! — учуди се той, докато се ръкуваха.

— 300 лева ми дължиш за бензин дотук — отвърна Тони.

— А, ама, разбира се! — сепна се Манол и бръкна в джоба си.

— Е… те бе, майна! — ухили се Пловдивския. — Ако беше шаран, щях да те уловя с бастун.

— А, ясно! — усмихна се Велев.

— Как си, Бобка? — обърна се към мен Тони и се прегърнахме дружески.

— Благодаря ти, че дойде — казах аз. — Мони е много притеснен.

— И има защо — отвърна Пловдивския. — Миналата седмица въпросният Александър е купил пистолета от мое момче. Преди това е бил на някаква кука, но онзи се продрусал и му го дал срещу хероин. После го уволнили, а оръжието останало в дилъра. Някакви негови приятели му довели онзи да го купи. Така разбрах как стоят нещата.

— Виж, искам да ти предложа нещо — намеси се Манол.

— Ти първо ми дай 300 лева за бензина — каза Тони със сериозен поглед.

— Добре, бе! — съгласи се Велев и пак започна да бърка по джобовете.

— Абе, пак те е… бе, майна! — ухили се Тони. — Добре, какво предлагаш?

— Аз мога да ти бъда от полза много — започна да го омайва Велев. — Знам с какво се занимаваш и мога да ти уредя чадър, знаеш, че жена ми е в правителството, нали?

— Продължавай — каза Тони със замислен вид.

— Ами, мога да ти направя чадър от полицията и прокуратурата. Ако имаш някакви проблеми, мога да ти ги реша.

— Имам си и куки, и прокурори — отговори Пловдивския, — но има нещо, което можеш да направиш за мен. Искам да ми извадиш един доклад на НСС за контрабандните канали, кой ги управлява и как могат да бъдат превзети.

— Готово! — каза Мони с уверен тон. — Ще го имаш в понеделник. Сега аз искам от теб да пречукаш онзи, да го убиете. ОК? Още днес искам да стане.

— Пичове — намесих се аз, — не искам да слушам такива неща, не искам нито да знам, нито да ги правите. Нямам нищо общо с това. Оставям ви сами.

Тръгнах от „Кемпински“ с чувството, че направих огромна грешка, запознавайки тези хора. През цялото време, докато вечерта водех играта по телевизията, си мислех за думите, които каза Манол: „Искам да го пречукаш онзи.“ На следващия ден, събота, спах до късно. Велев не ми се обади през целия ден. Каквото и да правех, не спирах да мисля за тази среща и желанието на Манол. Та той поръча убийство пред очите ми. Не бях чувал такива думи дори и от Милтенов, а той беше много зъл човек. На другия ден, в неделя, звъннах на Велев, просто не издържах. Знаех, че Александър иска да го убие, но не исках да виси на съвестта ми неговата смърт. Манол вдигна телефона с учудващо спокоен глас.

— Тъкмо щях да ти се обаждам — започна той. — Утре трябва да се видим към 9:00 сутринта.

— Добре, ще се видим — отговорих аз. — Мони, не искам да се случва нищо с онзи човек, моля те. Това са си твои проблеми, но не можеш да поръчваш такива неща просто ей така.

— Много си малък ти, за да ми бъдеш цензор. Утре те чакам на нашето място в 9:00 — отговори Велев и затвори телефона.

На другата сутрин се събудих някак объркан. Знаех, че срещата ми с Манол е свързана с поръчката му. Не исках да ходя, но пък исках да опитам пак да му повлияя в положителна посока. По пътя телефонът ми звънна, беше Пловдивския.

— Ало, Бобка, оня Манол Велев ще ти даде нещо за мен — започна той.

— Аз пътувам към него — отговорих. — Затова ли ме извика в понеделник сутрин?

— Ей, много е точен бе, майна, тоз — възкликна Пловдивския, — евала! Пращам колата да вземе пратката.

Колата спря пред „Кемпински“. Докато слизах, гардът ми ме попита защо имам кахърен вид. Не знаех как да му отговоря, сякаш нещо ме бе сграбчило за гърлото. Влязох и още със сядането на масата казах:

— Мони, поговори с Весела да решите въпроса чрез МВР. Моля те, не убивайте човека. Не мога да спра да мисля за това.

— Боби, ние няма да убиваме никого — каза ми Манол. — Имаме друга уговорка. Нищо няма да се случва с този селяк. Просто ще поговорят с него и ще оправим работата.

Не можех да повярвам на ушите си: дали Велев ме лъжеше, или наистина бяха намислили да действат по друг начин?

— Сега вземи това — каза Манол и извади от чанта, тип „адвокатска“ за документи червена папка.

— Това трябва да го дадеш на твоя човек от Пловдив.

— Знам, той вече ми звънна, като идвах към теб — отвърнах. — Какво е това?

— Ами, виж, отвори папката — каза Велев.

Отворих корицата и се вцепених. На листа имаше гриф „Поверително“ и бе адресиран до министър-председателя Сергей Станишев. Това бе доклад на една служба, разкриващ всички канали, нарко- и контрабандни, на територията на страната. Беше подробно описано кой ги ръководи, пълни справки за това, кой къде живее, колко любовници има, какви навици споделя и така нататък. Най-голямо впечатление ми направи датата на последната страница — 9 юли 2007 година.

— Мони, този доклад е с днешна дата — изумих се. — Как е възможно?

— Всичко е възможно — ухили се доволно той. — Още Станишев не го е видял, а вече е в ръцете ти.

— Ама, как така?! — продължих да се чудя аз.

— Ами, както го виждаш, така — отвърна Велев. — Да са живи и здрави Роската и Иренка, неговите съветници. Сега слушай, трябва да дадеш на Тони тази папка.

— Добре, но ако разбера, че нещо се е случило с Александър, ще ви изпея и двамата. Няма да ми виси човешки живот на съвестта.

— Казах ти вече, че няма такова нещо, бе — сепна се Манол. — Няма да му правим нищо.

— Извинявай, че не ти вярвам, но си учудващо спокоен — репликирах аз. — Не ми се вярва да чакаш да те убиват, така, като те гледам.

— Пловдивския е сложил човек да следи онзи, така че да не може да стане грешка.

Разделихме се с Велев, след като си изпихме кафетата. След около час дойде и момчето на Тони, което взе пратката. На следващия ден, вторник, 10 юли 2007 година, имах среща с един от съветниците на Сергей Станишев, чието име ще спестя. Обядвахме и аз неволно го попитах възможно ли е доклад, предназначен до премиера с гриф „Поверително“, да попадне в ръцете на някой друг?

— Почти невъзможно е — отвърна ми човекът.

— Ако ти кажа, че вчера държах такъв в ръцете си, и то с дата от същия ден? — попитах аз.

— Няма да ти повярвам — отговори съветникът. — Единственият вариант е лично Станишев да ти го е дал.

Няма да скрия, че останах впечатлен от казаното. Прекарах остатъка от деня с редакторите на телевизионната игра. Спомням си, че дори когато правихме списъците с евентуалните гости в студиото и коментирахме хора от бизнеса, казах да поканят Мони за следващата седмица.

На другия ден се събудих някъде към 8:00 часа. Станах и седнах да се подредя срещите за деня. Отворих тефтера и написах 11 юли 2007 година. Записах си да се обадя на Манол и да му кажа, че моите редактори ще го потърсят. Сложих удивителна срещу името му, за да не забравя да звънна.

Вече минаваше 10:30 часът. Бях на среща с една водеща от моята телевизия, която ме омайваше с идеите си за женски ежедневен блок. В това време телефонът ми иззвъня, а на екрана пишеше „Пловдивския“.

— Кажи, бате? — вдигнах аз.

— Не си ли чул?! — започна той. — Убит е!

— Кой е убит? — учудих се.

— Манол Велев, бе, той е убит — занарежда Тони. — Гръмнали са го в някакъв вход.

— Е, нали твой човек следеше Александър? — попитах го с адреналин в гласа.

— Трябваха ми всички и казах да го оставят този откачалник — отговори Пловдивския с разтреперан глас. — Не съм вярвал, че някакъв чичка може да утрепа Велев.

Затворихме телефоните, а аз звъннах на един журналист.

— Какво е станало с Велев? — попитах.

— Жив е — отговори той, — закарали са го в болница да го оперират. Пълно е с журналисти, Весела Лечева е там. Ще оцелее.

След като затворих телефона, извадих тефтера със задачите и задрасках името Манол Велев.

Глава 16
Аферата „НСО“

През 2004 година скандал разтърси върховете на държавата. В най-грандиозната афера за мандата на Симеон Сакскобургготски се оказахме аз, четиринадесет служители от Националната служба за охрана, главният прокурор по онова време Никола Филчев, премиерът цар и председателят на парламента Огнян Герджиков.

Ще ви разкажа как започна всичко.

През 2002 година, както написах в предходните глави от книгата, водейки своя сутрешен блок по радио „Спорт“, бях посетен и заплашен с убийство от един наемник. След време се оказа, че той е бил пратен от пловдивския бизнесмен Александър Александров, за когото службите разполагат с информация, че стои зад поръчката, а може би и зад самото покушение срещу Манол Велев. След като разкрих на страниците на „Уикенд“ неговата самоличност и разговорите, на които бях пряк свидетел, получих информация от сигурен източник, заемащ сериозен пост в репресивните органи, че тази ми статия се препокрива изцяло с разработката по случая, а и нещо повече, допълва много липсващи елементи от нея. Разказвам ви това, защото, ако не беше Александров, може би нямаше да го има и скандала „НСО“.

„Кой ще бъде победителят днес в играта на «Спорт», очаквам вашите отговори. А сега малко горещи хитове за горещото лято 2002.“ След тези думи, които казах в ефир, пуснах песен и свалих слушалките. Бях смутен и същевременно изненадан. Докато светеше голямата червена лампа с надпис „Внимание — ефир“, в студиото най-невъзмутимо влезе мъж на възраст около 45–50 години. Изглеждаше зловещо, беше облечен със сивкав шлифер, косата му беше късо подстригана и остра, а лицето му изпито от каменна сериозност. Изнервих се, защото многократно бях казвал на охраната в сградата да не допускат хора, които не очаквам.

— Кой си ти и как влезе тук?! — попитах го аз с доза нервност в гласа.

— Боби, слушай ме внимателно сега — започна той, без изобщо да ми се представи. — Изпраща ме един бизнесмен от Пловдив. Ти и Манол Велев сте го измамили с 23 000 лева.

— Ей, я не ми говори глупости, а ставай и заминавай оттук — прекъснах го аз, като повиших тон. Бях притеснен, но не исках това да проличи.

— Налагам ви на двамата глоба от 40 000 лева — продължи той с непоколебим и спокоен тон. — Утре ще дойда пак и ако не ми дадеш парите, ще те убия като куче.

Докато аз гледах със зейнала уста, наемникът стана и излезе със спокойна и невъзмутима походка. Веднага се обадих на Манол и му казах, че след предаването искам веднага да се срещнем.

Както сте прочели в една от предишните глави от книгата, срещата се състоя в „Галакси“, боулинг залата на Велев. След като му разказах за посещението на тайнствения мъж, Манол ми каза, че малко пране на пари не е навредило никому, и се обади на някого, като свойствено се разпореди от следващата сутрин да бъда поет от екип на НСО. Така и стана. На следващия ден станах рано и точно в 7:00 часа излязох пред входа на кооперацията, намираща се на улица „Цар Асен“. Очаквах, че отвън ще ме чака някое момче, изпратено да ме съпровожда. До този ден ползвах услугите само на шофьор, когото сам бях научил на всичките си навици. Изненадата ми бе пълна, когато заварих отвън бронирания мерцедес, с който ходеше лично главният прокурор Филчев. Не можех да го сбъркам, защото беше много особен тъмносин цвят, който винаги ми правеше впечатление, когато даваха прокурора в новинарските емисии.

— Пичове, това не е ли колата на главния прокурор — попитах аз, за да съм сигурен.

— Неговата е, но сега той е в чужбина и е твоя — отговори ми Богомил, един от гардовете на Филчев.

— Вие ли ще ме охранявате вече? — попитах. — Колко момчета сте?

— По трима души ще сме на смяна — отговори гардът. — Един шофьор и двама охранители. Общо сме дванадесет души отбор.

— Добре — отговорих със задоволство, — а може ли да пускаме синята лампа и фарчетата, не е ли забранено?

— Боби, където има власт, няма нарушения — отговори Богомил и ми отвори задната врата.

Колата беше уникално изпълнение. В нея през последната година от управлението си се бе возил самият Тодор Живков. Кожата на седалките беше тъмносива, а от страничните колонки на задните врати се подаваха лампи за четене. Прозорците бяха с тъмни пердета. Потеглихме по тихата уличка в посока Съдебната палата, след което завихме по „Алабин“ и се насочихме към радиото. Шофьорът пусна фарчетата, а гардът подаде звуков сигнал на колите пред Съдебната палата, като викна по разговорната система: „Стой на място, пропусни автомобила.“ До този ден бях чувал тези думи само когато минаваше колата на някой от тримата големи в държавата. Това бяха президентът, премиерът и председателят на Народното събрание. Докато пътувахме и се опознавахме, Богомил ми каза:

— Трябва да знаеш, че за да те опазим, ще се наложи да спазваш строги правила.

— Добре, какво трябва да правя? — попитах аз.

— Няма да слизаш от колата, докато аз или колегата не ти отворим вратата — започна с инструкциите той. — Ще сядаш в заведение само където ти кажем ние, ако ти кажем да станеш и да тръгнеш, трябва да ни слушаш.

— Е, вие искате да ми дирижирате целия живот — възпротивих се аз.

— Чакай, това не е всичко — каза с усмивка Богомил. — Трябва вечер да ни даваш програмата си за следващия ден и да не я променяш. Също така трябва да направиш списък на всички, с които си в конфликт.

Докато слушах гестаповския правилник, пристигнахме в радиото, което ме спаси от сигурно голямата оставаща част правила и забрани. По навик хванах дръжката на вратата и я дръпнах, за да отворя. Изненада! Дръжката не помръдна!

— Казах ти, че само ние може да ти отваряме отвън — ехидно се усмихна Богомил и слезе да ми отвори.

Докато се качвах към студиото на третия етаж, по стълбите слизаше някакво непознато момиче. Единият от гардовете изскочи напред и с тялото си направи заслон на момичето, докато се разминавахме.

Предаването течеше с пълна сила, а часовникът показваше около 10:00, когато вратата се отвори и при мен влезе Богомил.

— Шефе, онзи с шлифера дойде — каза ми той.

— Какво стана, къде е? — попитах аз с притеснен глас, защото дотогава не бях получавал заплахи за живота си.

— Еее, спокойно, де — усмихна се гардът. — Дойде и тръгна към студиото. Вървеше уверено, за да си помислим, че много пъти е идвал. Само че ние го вкарахме в една стаичка със светкащи лампички и го пребихме!

— Вкарали сте го в централната апаратна — казах аз. — А къде е сега?

— Извикахме колегите от Първо РПУ и го прибраха в ареста.

След този ден повече не чух за Александър Александров до момента, в който не разбрах, че именно той стои зад покушението срещу Манол.

С времето започнах да свиквам с правилата, които освен мен спазваха всички, за чиято сигурност се грижеше НСО. По онова време нямах заплахи срещу себе си, като изключим конфликта ми с бившия ми партньор Георги Агафонов, с когото се разделихме като врагове, когато поех радио „Спорт“ и се оттеглих от империята „7 дни“. Сега с ръка на сърцето мога да призная, че той искаше да ме предпази, а аз не му повярвах, за което плащам и до ден-днешен. Разказвам ви това, тъй като единственото име, което казах на гардовете относно конфликти, беше неговото. На следващия ден не повярвах на очите си — основният бодигард носеше една папка с гриф „Поверително“. Показа ми я, а вътре имаше голяма снимка на Агафонов. Имаше подробна справка за това, с каква кола се движи, номер, цвят — всичко. Къде ходи обикновено, какво харесва и така нататък.

— За всеки, с когото имаш конфликт, ще се прави справка и момчетата ще знаят, ако се засечете някъде, как да реагират — каза Марио, един от другите охранители в екипа. По онова време отговаряше за сигурността за Огнян Герджиков в качеството му на шеф на парламента, а днес е в личната охрана на Алексей Петров.

Лека-полека започнах да ползвам и други екстри от полагащите се на богоизбраните, например „Трасе Мизия“. Това означаваше, че когато тръгна да се движа примерно по булевард „България“, основният бодигард изваждаше една голяма радиостанция и започваше да подава позивна до катаджията на всеки светофар, който наближавахме. Светофарът веднага ставаше зелен и минавахме, без да спираме никъде, което се оказа уникална глезотия. Така например в най-голямото задръстване по булевард „Васил Левски“ от университета до НДК стигах за не повече от четири минути, докато преди да започнат да използват „Мизия“, минавах това разстояние минимум за тридесет минути.

През онова време се случваха и много куриозни ситуации. Сега ще ви разкажа една от тях. Беше вечерта около 20:00 часа и бронираната S класа на премиера спря със запалени червени фарчета пред входа на актуалното по онова време заведение „Марая“. Отпред бяха спрени два черни джипа Тойота, а около тях имаше около петима-шестима бодигардове.

— Разпръсни се от входа — каза по високоговорителя на колата Марио, който бе на смяна тази вечер, а пазвантите се качиха и преместиха джиповете с подвити опашки.

Колата спря пред самия вход. Влязох вътре с двамата си пазители и се огледах. Заведението бе препълнено, нямаше нито една свободна маса. Тъкмо се канех да си тръгна, когато Марио изведнъж отиде до една маса и извади служебната си карта.

— Това е зона на НСО, моля, веднага освободете масата — каза той на седналите да вечерят хора.

Те изпълниха командата, без изобщо да питат защо, и се преместиха на бара.

— Марио, това не беше нужно — казах аз, — собствениците са ми приятели, как да отида да ги поздравя сега?!

— Извинявай, ама така се процедира, когато те охраняват службите — отвърна смутено той.

Седнах и вечерях с приятел, който по онова време беше един от най-сериозните алкохолни босове. Тъкмо приключихме и аз станах да си тръгвам. Гардовете подадоха сигнал в слушалката на шофьора да изкара колата точно пред входа. Вече бяхме почти пред вратата, когато зад правителствения мерцедес със свирещи спирачки спряха две С класи. От тях изскочиха охранители и тръгнаха към вратата. В този миг Марио и другото момче извадиха пистолетите си и застанаха от двете ми страни. Онези се сепнаха, но спряха на място. Зад гората от горили се показа Таки.

— Цанков, не се прай’ на мъж, бе — ухили се той.

— Бате, карат ме да живея по някакви правила, обаче започва да ме кефи — отвърнах аз и се качих в колата.

— Кой беше този? — попита ме Марио.

— Това е Таки, командва кокаина в страната. Не си ли чувал за него?! — учудих се аз. — Това е една от най-зловещите и силови фигури.

— Ако бяха направили само една крачка — репликира ме държавният гард, — щяхме да му скочим и щеше да се озове в ареста. Вече никой не може да те приближава, ако ти не го поканиш.

Не мога да подмина и една друга, не по-малко куриозна случка.

Бях поканил на вечеря един известен журналист, който пише книги за телевизията, на вечеря в панорамата на „Кемпински“. След като обсъдихме всички медийни клюки, се разделихме на асансьорите пред ресторанта. Той влезе в казиното, което бе точно срещу вратата, а аз натиснах бутона, за да извикам асансьора.

— Обектът излиза, повтарям, обектът излиза — каза в слушалката си Богомил, гардът на главния прокурор Филчев, който бе на смяна онази вечер, — колата на позиция…

Когато вратите се отвориха, аз и двамата бодигардове тръгнахме към централния вход на хотела.

— Я, има още хора от службата — отбеляза Богомил, докато излизахме. — Може царят да е тук, тези са от неговия екип.

Излязохме и той отвори вратата на мерцедеса. Аз се качих, след което влезе и той. След няколко секунди обаче и двамата се спогледахме объркано — шофьорът не беше нашият!

— Боги, какво става, бе?! — гледаше ни объркано той. — Ти ли подаде сигнал за потегляне?

— А! Ама, ти с кого си тук?! — изненада се Богомил.

— Е, как, с царя сме — отговори объркано шофьорът. — Помислих, че излиза, и прекарах колата на входа и се качихте вие.

— Леле-е-е — възкликна Богомил. — Станала е грешка! Аз дадох сигнал на нашия шофьор.

Аз седях на задната седалка вдясно и не вярвах на очите и ушите си. Бяхме седнали в колата на Симеон Сакскобургготски вместо в нашата кола.

Разбира се, когато ни охраняват общи гардове, неизбежно е да научавам от първа ръка и клюки от личния живот на първите мъже в държавата.

Беше една от хубавите слънчеви сутрини и аз потеглих към радиото в приповдигнато настроение.

— Ако знаете какво се случи вчера — каза ухилен до уши Богомил. — Фико — така наричаха по станциите кодово Никола Филчев — пак беше във фаза!

— Пак ли би жена си? — попита шофьорът.

— Ааа, този път не — отвърна Богомил.

— Ама, как така бие жена си — учудих се аз, — та нали е главен прокурор, не трябва ли да е за пример?!

— Фико ли, бе?! — изхили се той. — Бие я поне три пъти седмично. Тя е младичка, била му е студентка. Като се качи в колата, Филчев казва да усилим радиото и й раздава тупаници!

— Ама, сериозно ли?! — продължих да се изненадвам аз.

— Да, съвсем сериозно — отговори ни общият ни бодигард. — Обаче снощи беше върхът — заразказва превъзбудено Богомил.

— Какво стана? — полюбопитствах аз.

— Към 19:00 часа Филчев вика „Хайде да отидем да вземем сина ми от тренировки по бокс“, и ние го закарахме на „Славия спортес“. Слизаме от колата, както си му е редът, и идва Тихомир, управителят, да се натегне. Синът му на Фико е малък, на около 7–8 годинки. И идва детенцето, а с него и Тихомир, а Фико грейнал целият от радост, като гледа малкия с боксовите ръкавици. И Тихомир вика на детето: „Я кажи на дядо ти как се научи да удряш“… Детенцето погледна объркано, а Фико целият почервеня! Обърна се и тръгна с бързи крачки към колата.

— Лелеее — възкликнах аз. — Голяма излагация!

— Чакай, има още — продължи Богомил. — Като се качихме в колата, Филчев зашлеви шамар на жена си и й вика „Ще се жениш за дядовци, а?“, а женичката се разплака. Фико се обади на някой и нареди: „От утре фитнесът на «Славия» да се тормози! Искам всички видове проверки да им направите, да ги съсипете.“

Глава 17
Тайните на държавата

Още първия ден, когато екипът на НСО ме пое, някъде през далечната 2002 година, аз попаднах в света на държавни тайни. Докато пътувах към студиото на радио „Спорт“, не можах да скрия любопитството си и детайлно разглеждах мерцедеса на главния прокурор Никола Филчев. На задната седалка вляво от мен стоеше черна кожена папка. Погледнах към момчетата, те гледаха напред и мълчаха. Може да беше малко невъзпитано, но отворих тайнствената папка и първото, което видях, бе гриф „Строго секретно“. Досега бях чел такива неща единствено в книгите. Зачетох се и попаднах в света на предизборните кампании. Видях как изглеждат отвътре: справката представляваше дешифрирано специално разузнавателно средство. Това бе записан разговор между две разработвани лица. Едното наричаха кодово Кмета, а другото — Банкера. Накратко прочетох следното (пресъздавам го по памет):

„КМЕТА: Аз съм съгласен с теб, но не знам как ще го прокарам изцяло. Все пак целият общински съвет трябва да го гласува.

БАНКЕРА: Е, ще се справиш някак. Ще им се усмихнеш, както ти умееш. А аз, както умея, ще ти дам 500 000 от моя управителен съвет.

КМЕТА: Ще опитам, но все пак има малък риск за провал.

БАНКЕРА: Тогава се проваля и кампанията ти, поне според това, което очакваш от мен. Аз ти давам, но и ти трябва да ми дадеш тази обществена поръчка.

КМЕТА: Е, то се знае. Нали трябва да си върнеш инвестицията…“

Затворих папката и се качих в студиото. Малко по-късно имах среща с един депутат от царската партия. След като обядвахме и говорихме по въпроси, свързани с радиото, аз го попитах:

— Кажи ми, чувал ли си за разработка, в която следените лица са Кмета и Банкера?

— Защо ме питаш това?! — учуди се искрено той. — Ти да не си чул нещо?

— Споменаха ми едни хора, че имало такава — усмихнах се аз, като излязох от ситуацията.

— Ще ти кажа, макар че не е редно — отговори ми депутатът. — Миналата седмица извикахме в парламента главния прокурор Филчев, защото до нас стигна сигнал, че Стефан Софиянски е разработван.

— И какво ви каза Филчев? — попитах аз, след като пъзелът в главата ми лека-полека се намести.

— Е, това не мога да ти кажа. Но може да се окаже, че усмихнатият ни кмет не е толкова невинен — отговори човекът от НДСВ.

— Искаш да кажеш, че Софиянски може да бъде съден?! — недоумявах аз, тъй като към онзи момент никой и не подозираше такава възможност.

— О, да — отвърна той. — И то не само по едно дело.

Години по-късно срещу Стефан Софиянски бяха образувани няколко дела.

Не мога да премълча и друг интересен документ, който попадна пред погледа ми, но може би около две години по-късно.

Пътувах с колата на министър-председателя Симеон Сакскобургготски към Мелник. Беше някъде през април. Минавахме през Благоевград, а навън валеше дъжд. Бях с един от „възрастните“ екипи. Така наричах гардовете и шофьорите над 40 години. Когато те бяха на смяна, цялото пътуване протичаше по строг протокол — ходеха с костюми, двете коли се движеха шахматно, а те отговаряха само с „да“ и „не“, когато ги заговорех. В останалото време цареше пълна тишина. Така бяха свикнали по време на дежурствата си при царя. По някое време в скуката отворих подлакътника на задната седалка. Там бяха оставени сгънати на две няколко листа и чифт очила. Веднага ги познах, бяха на Сакскобургготски. Стана ми интересно какво е чела „мумията“, както шеговито наричаха царя гардовете му. Листът беше отново с гриф „Строго секретно“, имаше и „Копие единствено“. Това беше доклад на външния министър Соломон Паси. В него пишеше (цитирам по памет):

„Господин Премиер,

До нашите разузнавателни служби е достигнала информация, че на предстоящото съдебно заседание срещу българските медицински сестри и доктор Георгиев в Бенгази, Либия, ще бъдат произнесени смъртни присъди. Това се базира на прихванат разговор между либийски и френски разузнавачи. Либиецът е дал информация, която трябвало да достигне до френското правителство. Кадафи се интересувал от тяхната реакция.

Предлагам: да бъде проведена беседа с представителя на Република Франция в България и да бъде поискано да окажат натиск.“

Тогава никой не вярваше, че сестрите ще бъдат осъдени на смърт. Битуваше схващането, че Кадафи иска да ги размени срещу външния дълг на Либия към България.

Не споделих с никого прочетеното в онзи секретен доклад, но когато през май сестрите действително бяха осъдени на смърт, а царят изглеждаше изненадан, за пореден път се убедих, че службите знаят всичко.

По онова време, някъде между 2002 и 2003 година, отново в колата на тогавашния цар премиер прочетох нещо, което засяга една от най-обсъжданите теми към днешна дата, тази за царските имоти. Докато чаках да стане време за една среща, стоях в колата и погледът ми попадна върху лист хартия, небрежно захвърлен на седалката вляво от мен.

Това бе справка, изготвена по искане на Сакскобургготски.

Прочетох следното (цитирам по памет):

„Поверително

Г-н Министър-председател, относно разговор, проведен във Вашия кабинет на дата… мога да кажа следното:

След обстойна проверка от страна на служба… се установи, че вашите роднини не възнамеряват да предявяват претенции за собственост към свои наследствени имоти на територията на Република България. Срещнахме проблем единствено при беседа, проведена на територията на Италианската република, който беше решен с помощта на италианския външен министър след проведено мероприятие с българския посланик в Рим.“

Тогава всичко това не ми говореше нищо, но към днешна дата някои обвинения от страна на запознати с аферата „Царските имоти“ твърдят, че Симеон е оказвал натиск върху свои роднини да не проявят законните си права върху полагащи им се части от наследствените имоти.

За да не бъда обвинен в тенденциозност към личността на царя, ще споделя с вас и какво прочетох в документите на тогавашния председател на Народното събрание. Между другото Огнян Герджиков бе човекът, който винаги имаше дъвки в колата си. Няма да излъжа, ако кажа, че много пъти съм се възползвал от този негов навик. Един следобед пътувах за една среща в „Бояна“. Шофьорът не можеше да намери адреса, на който ме чакаха, и аз се зачетох в една справка — забележете! — за интимни отношения между народни представители.

Разработката представляваше десетина страници. Имаше гриф „Поверително“, което обещаваше да бъде интересно четиво.

Няма да цитирам имената на народните избраници, за които прочетох, че са преминали границата на приятелските отношения, но ще ви разкажа за една случка, описана подробно и цветно във въпросния документ. В тези листове се описваше как жълта депутатка, около 30-годишна, има сексуална връзка със свой колега от БСП. И нещо повече, съвсем подробно се описваше техен акт, извършен — забележете! — в тоалетната на парламента, докато в пленарна зала колегите им провеждали парламентарен контрол.

Може би именно заради тези данни всички екипи, които ме охраняваха през тези три години, бяха обвинени в изнасяне на класифицирана информация. Когато прочетох обвиненията им, искрено се развеселих! Не знаех, че разработки в стил вестник „Чук-чук“ могат да бъдат държавна тайна.

Глава 18
Делото „НСО“ — развръзката

През 2004 година определено темата за Национална служба за охрана бе навсякъде. От първите страници на всекидневниците до шоуто на Слави Трифонов, който не пропускаше всяка вечер да казва по някоя шега. Спомням си сега, като пиша тези редове, за едни от неговите вицове: видял Слави президента да прави сутрешен крос, обграден от гардовете си. Направило му впечатление, че момчетата тичат изморени, и ги попитал защо, а те отговорили: „Защото си пазим силите да тичаме довечера и с Боби Цанков.“

В действителност скандалът бе много по-голям и сериозен от тиражираното в масмедиите. Чрез тази тема някои кръгове в тогавашното управление направиха рокади, които до онзи ден, в който гръмна бомбата, предназначена за мен, бяха немислими.

Първия час, след като адската машина се взриви на 2 юни 2004 година, аз прекарах в „Пирогов“. За този един час ми се обадиха повече от тридесет души, които ми изказаха съчувствие и ме подкрепиха в този определено нелек за мен момент. Първа ми позвъни днешната водеща на „Календар“ по „Нова“ Даниела Тренчева. Тя бе наистина разстроена от случилото се. В този момент отсях много от хората, които бяха в моето обкръжение. Втора ми звънна Венета Райкова, която чула на медийния фестивал в „Албена“ за случилото се. Стана ми странно, тя също ми каза много човешки думи. Пиша тези спомени, защото през този един час ми звъннаха и хората, които искаха да извлекат полза от случилото се. Някъде около 19:00 часа мобилният ми телефон звънна със скрит номер.

— Кой? — вдигнах аз изнервено.

— Министър Георги Петканов се казвам — започна мазният и пиянски глас. — Искам първо да ви попитам как сте?

— Така, като ме слушате, как съм според вас? — отговорих иронично.

— Господин Цанков, вътрешното министерство не е виновно за случилото ви се, за да се държите с министъра му така неуважително! — продължи ерудирано Петканов.

— Кажете, „уважаеми“ господин министър? — продължих с иронията.

— Всеки момент при вас ще дойдат мои хора от РЗБОП. Те ще ви отведат за разпит — заобяснява министърът. — Искам да чуете какво имат да ви кажат. Ще бъде добре за всички.

Още докато говорех с Георги Петканов, по коридора на първия етаж на „Пирогов“ се появиха двама цивилни полицаи. Те се насочиха към мен, а моят шофьор Венци, който вече осъзнаваше какво се бе случило, се изправи пред тях.

— Ние сме от РЗБОП — казаха те. — Идваме да разпитаме Цанков.

— Легитимирайте се — каза строго Венци, като не отстъпваше да минат.

— Ето — каза единият и показа служебна карта със значка.

Тогава Венци ги пусна и те дойдоха при мен:

— Господин Цанков, трябва да дойдете с нас до СДВР за разпит — каза по-едрият от двамата.

— Добре — отговорих. — Изчакайте отвън, докато приключат прегледите ми.

След малко излязох и ги поканих в бронирания мерцедес при мен. Те се съгласиха и аз седнах да карам, а моят шофьор се качи и подкара белия „Опел Астра“ с тъмни стъкла. Докато пътувахме, ги попитах.

— Знам, че е редно да ме разпитате след атентата. Така ме разпитаха и след първата бомба срещу мен. Защо обаче лично министър Петканов ми каза да обърна внимание на нещо по-специално?

— Ами, виж — каза единият. — Нали може да си говорим на „ти“? Ние по цял ден те слушаме с колегата в работата и ни кефиш много.

— Да, разбира се — отвърнах, тъй като знаех, че момчетата са изпратени и не са дошли по собствена инициатива да ме разпитват.

— Ами, има някаква директива от министър-председателя. Ние не сме я отворили, само трябва да те закараме до СДВР. Там те чакат хора от специалните служби.

— Какви хора?! — изненадах се, докато карах. — Нали вие трябва рутинно да ме разпитате?!

— Не знаем — отговори полицаят. — Просто ни казаха да дойдем и да те вземем от болницата. Цялото ръководство е там, има и много агенти на НСС.

— Странно — възкликнах, докато вече паркирах пред СДВР.

Когато слязох от колата, ми направи впечатление, въпреки че минаваше 20:00 часът, цялата сграда светеше. На входа никой не ми поиска документи, както правят обикновено, когато някой отиде там. Отвориха ми вратата, а аз влязох. Качиха ме по етажите и ме преведоха по някакви коридорчета. Влязох в една стаичка, която ме срази, защото стъклата на прозорците бяха адски мръсни, от корниза висеше на половина скъсано едно зелено перде. Имаше две бюра, като едното бе подпряно с папки вместо крака. Вътре ме чакаше мъж в скъп официален костюм, който се обърна и каза строго:

— Седнете!

— Не ме предразполагате за разпит — възкликнах аз. — Май няма да си спомня нищо!

— Цанков, ако си мислите, че аз съм от полицията и ще ви дундуркам, за да ми кажете нещо, много грешите — продължи мъжът със същия строг тон.

— А какъв сте тогава?! — репликирах го. — Да не сте от „Социални грижи“ и да искате да ме питате от какво имам нужда?

— Седнете! Не ми се правете на оригинален! Много сте го закъсали — опита да ме сплаши. — Без да искате, се оказахте в една много сериозна тема. Идвам от името на Симеон Сакскобургготски. Имам послание за вас.

— За мен? От царя?! — изненадах се. — За какво става дума?

— Сега аз ще напиша разпита ви, а вие ще го подпишете! — нареди човекът.

— В смисъл?! Не трябва ли аз да ви кажа какво се е случило?! — попитах вече с пълно недоумение.

— Не! Ние знаем какво се е случило, а вие ще го подпишете! — каза и излезе.

Докато чаках, станах от стола и отворих вратата, за да отида до тоалетната, защото една от раните ми още кървеше. Отвън стояха двама души, които буквално бяха закрили с телата си вратата на стаята.

— Моля, влезте вътре — каза единият, без дори да се обърне.

След десетина минути мъжът с костюма се върна и сложи пред мен няколко листове, на които бе напечатан моят разпит. Зачетох го. В него, освен името ми и ЕГН нищо друго не отговаряше на истината. В разпита, най-общо казано, аз обяснявах, че лично генерал Димитър Владимиров, който бе началник на НСО, ми е дал охранителите през 2002 година. Нещо повече, аз дори съм му плащал по 15 000 лева на ръка всеки месец, за да ме охраняват неговите подчинени. Вътре също пишеше, че момчетата са охранявали Антон Милтенов-Клюна и други представители на подземния свят.

— Категорично няма да подпиша това — реагирах остро. — Тази охрана ми я уреди Манол Велев и не съм платил нито лев за тези две-три години.

— Забравете името Манол Велев — репликира „разпитващият“. — Ти май не мислиш за себе си? Ако не подпишеш, ще те обвиним за злоупотреба с класифицирана информация.

— Каква информация?! Какви пет лева! — сепнах се. — Вие май се опитвате да ме заплашвате, и то от името на премиера. Усещате ли какъв медиен скандал зараждате в момента? Още утре ще разкажа в предаването си целия този разговор.

— Не, няма да можете — каза човекът, чието име не знам и до ден-днешен. — Ще разпишеш ето тази декларация.

Той бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади сгънат на четири лист. В документа бяха написани моите данни и се задължавах да не разгласявам нищо, което се е случило на този разговор. Подписах го, тъй като и без това нямах интерес да се шуми около тази случка.

На следващия ден бях задържан за седемдесет и два часа по измислен повод, а след това съдът ме освободи под домашен арест. Както написах в една от предходните глави, впоследствие ми бе обяснено, че МВР е разполагало с данни, че ако бъда пуснат на свобода, ще бъда убит.

Започнах да изпълнявам домашния арест, като пренесох цялото радио у нас. Всяка сутрин поздравявах тогавашния градски прокурор на София с песента „Когато бях овчарче“ и го питах стрували ли са си агнетата, които е дал, за да го назначат на този пост. След около седмица у дома дойде да пием кафе адвокатката ми по онова време Рени Цанова. Учудих се, защото беше събота сутрин, а Рени, мир на праха й, не бе от хората, които през уикенда биха седнали да се срещат по работа. Тя седна на дивана в хола, а аз — на фотьойла срещу нея. Икономката ми сервира кафето, а аз я попитах:

— Ясно ми е, че не си минала случайно и си се отбила. Какво има?

— Много си прозорлив, Боби — отговори тя. — Искам да поговорим за един мой познат.

— За кого? — попитах.

— За генерал Димитър Владимиров — изплю камъчето тя. — Той знае, че са те натискали да лъжеш по негов адрес. Така ли е?

— Да, така е — бях откровен аз, — и после ме накараха да подпиша една декларация, че няма да разгласявам какво са ме карали.

— Разбирам — възкликна Цанова. — Виж сега, ще има голямо дело, строго секретно! Най-вероятно ще те разпитват по него. Ще разпитват също премиера, председателя на Народното събрание и други. Много е важно какво ще кажеш.

— Рени, какво да кажа? — отвърнах с въздишка. — Та цяла България вижда, че ме охраняват със сини лампи, сирени и фарчета. Ако кажа, че не са ме охранявали, ще ме глобят за подигравка към съда.

— Ох, не знам наистина какво да правим — отговори Рени. — Мисля да поема защитата на Владимиров.

— Не знам какво да кажа — отговорих.

Рени стана и се разбрахме да поговорим пак, когато настъпи моментът за обяснения по делото. В същото време скандалът ескалираше. Самият главен прокурор Филчев излезе в едно интервю и обясни, че мен са ме охранявали личните му гардове, тези на министър-председателя и на други високопоставени лица. Телефоните ми звъняха един през друг, обаждаха се всякакви хора, журналисти, доброжелатели и др. През тази седмица Народното събрание един цял ден води дебати около моята личност. Изчислих, че това е струвало на данъкоплатците около 40 000 лева — такава е издръжката на един работен ден на парламента. След всичко, което изслушах, аз дадох едно интервю за вестник „Политика“, който минаваше за един от сериозните седмичници по онова време. В него обясних, че генерал Владимиров е един почтен човек, попаднал в лоша компания. Повече не посмях да разкажа, защото щяха да ме погнат за неспазване на декларацията, която ме бяха принудили да подпиша.

Мина около месец и един хубав слънчев ден по телефона ми се обади военен следовател. Той ме покани на разпит по случая „НСО“. В уречения ден и час от нас ме взе кола на „Съдебна охрана“ и с нея пристигнах пред военноокръжната следствена служба. Отпред се бяха струпали десетки репортерки от всички медии. На слизане от колата се обърнах към тях с думите: „Ще коментирам, когато изляза.“ От входа ме поеха двама военни следователи и ме заведоха в кабинета на друг техен колега. Той ме покани да седна и се усмихна:

— Радвам се да се запозная с човека, който накара лудия Филчев да подскача.

— Приятно ми е — подадох ръка аз. — Извинете, но ме учудват думите ви за главния прокурор.

— Той е един бандит и мафиот! — репликира спокойно военният следовател. — Ако ви разкажа какво ми стори на мен…

— На вас? — изненадах се.

— Да! — отвърна следователят и заразказва: — Преди време аз залових брат му на Никола Филчев на границата с едни иманярски истории. Искаше да изнесе зад граница много редки монети, представляващи паметници на културата.

— Брат му на Филчев е иманяр?! — възкликнах.

— Да, и то голям! — каза уверено магистратът. — Когато арестувах брат му, Филчев побесня! Освободи го, а мен ме прати тук, да разпитвам войниците. На тази възраст трябваше вече да съм много по-високо в йерархията.

В последвалия разговор той ми каза, че му е ясно как са стояли нещата. Почерпи ме сандвич и кафе. Не ме разпитваше изобщо!

— Извинявайте, ама все пак ще пишем ли разпит — попитах аз. — Говорихме си сладко вече два часа, а нищо не сме написали.

— Всъщност — отговори той — ти нищо не си спомняш, нали? — И се усмихна.

— Ами, да, нищо не помня — казах, като вече ми бе ясно, че военният следовател иска да бойкотира и да провали делото, поръчано от Филчев.

— Сега ще си поговорим още час-два и си свободен да си тръгнеш — разясни ми той.

— А какво чакаме всъщност? — попитах.

— Чакаме да се уморят репортерите и да се разотидат тези хиени.

Така и стана. След петчасов престой във военноокръжната следствена служба аз си тръгнах нахранен и напоен, без да съм написал и една думичка в разпита си.

След около година делото влезе в залите на военния съд. Не мога да ви разкажа какво си казахме там с гардовете и хората, които ме охраняваха в другото си работно време, но мога да ви кажа как приключи цялата тази афера — делото бе прекратено поради липса на престъпление. Осъдени гардове нямаше! Единственият, който пострада, бе генерал Димитър Владимиров, който бе уволнен с указ на президента. Това бе и рокадата, която тогавашните управляващи целяха. За шеф на НСО бе назначен генерал Румен Миланов, който минаваше за близък до НДСВ. Президентът бе принуден чрез медиен натиск да освободи най-съвестния началник, който тази служба бе имала още от времето, когато се казваше УБО.

Към днешна дата всички гардове, които ме охраняваха, намериха по-добре платена и по-благодарна работа. Някои от тях в момента охраняват Алексей Петров, други се грижат за сигурността на олигарха Георги Гергов. Има хора от онзи славен екип, които сега работят при шефката на „Мултигруп“ Бояна Попова.

Глава 19
Запознанството ми със Златко Баретата

Въпреки отношенията ми с Клюна аз не спрях да поддържам приятелство с хората, които той не обичаше. Странното бе, че Милтенов приемаше за врагове хора, за които Самоковеца му беше казал, че не харесва. Така например той мразеше Златко Баретата, Тони Мамата, Маргините, Димата Руснака, Киро Японеца и др. Много пъти съм му задавал въпроса, какво има против тях, а той отговаряше винаги по един и същ начин, че „киризът“, който той, Косьо и Демби държат, е много доходен, а тези хора били силни, добре организирани икономически и ако решели, можели да им вземат схемата. Един ден бяхме седнали да обядваме в едно ресторантче на улица „Христо Белчев“, известно като „еврейското“. Там готвеха еврейска кухня. В този ден с нас бе и един от най-нашумелите по онова време автокрадци Тано. За последно чух, че е изтърпял дълга присъда в германски затвор и сега се е установил там. Говорехме си за всичко и Тано ме попита:

— Днес по радиото чух, че поздрави „човека от Драгалевци“.

— Да, един приятел — отвърнах, — много голям пич.

— За Златко ли ставаше дума? — продължи да пита Тано.

— Да — потвърдих аз.

— Не знам защо другаруваш с тоя — намеси се Клюна. — Каква работа имаш с него?!

— Е, приятели сме — контрирах, — не знам защо си толкова негативно настроен към него.

— А, само тоя да беше! — продължи да се нерви Милтенов. — Знам, че и с Тони Мамата се виждаш. Ти да не мислиш, че момчетата не ми казват къде ходиш?

— Какво лошо има, че се виждам с приятели извън твоя кръг?! — подразних се аз. — И ти се виждаш с Жоро Главата, с когото сме в лоши отношения, но аз не го правя на въпрос!

— Абе, така е, но Златко… — опита се да ме прекъсне Клюна.

— Какво Златко? — не му дадох думата аз. — Обясни ми каква е тази вражда към него от твоя страна?

— Самоковеца каза, че Баретата може да ни вземе бизнеса с хероин — започна да се мотивира Тони, — ние от това печелим. Той е потенциална заплаха.

— Ама, Тони, той се занимава с хазарт — зауспокоявах го, — изкарва огромни пари съвсем законно. Защо му е да се занимава с вашите наркотици! Помисли малко, ако ти изкарваш законно толкова, колкото него, щеше ли да се занимаваш с тези лайна?

— Нямаше, естествено, но не ги изкарвам — каза Милтенов. — Така че ще си пазя своето.

— Знаеш ли, преди време го попитах какво мисли за вашата организация, а Златко се усмихна и ми каза, че го забавлява как му изписвате ореол на голям мафиот — признах му аз. — Той ми каза, че не сте му интересни и няма никакво намерение да има каквото и да било общо с вашите киризи.

— Тогава защо се вижда с наши конкуренти? — продължи да аргументира омразата си към Баретата Милтенов.

— И за тази среща ми е разказвал — отговорих аз.

— Така ли? — изуми се Клюна. — Защо не си ми казал?! Какво ти е разказал?

— Ами, при него отишли хора от името на Варсанов и поискали той да им даде закрила от теб и Демби — заразказвах, — но Златко ги отпратил и им казал да не го търсят повече.

— Хм… — възкликна Милтенов. — Дори да е така, той си остава потенциална заплаха. Утре може да се събуди и да реши да ни превземе.

Трябва да призная, че амфетамините, които понякога взимаше Клюна, го правеха параноичен и агресивен.

За много хора от крими средите бе странно, че докато имах делови отношения с Милтенов покрай радио „Вива“, аз се виждах и с хората, които той наричаше „врагове“. По-интересното е, че аз познавах, макар и задочно, именно тях, преди да се запозная с него.

Както може би сте прочели в една от предходните глави, имах една много близка приятелка, която се казваше Мариела. Познавах я още от далечната 1998 година. Бяхме неразделни, макар и да нямахме интимни отношения. Тя бе моят приятелски кръг извън хората, с които работех и се виждах всеки ден, но по задължение. Именно тя ме запозна през 1999 година с Тони Мамата в ресторант „Перла“. По онова време той се спрягаше за един от най-близките приятели на Златко. След като се сближихме, аз се изненадах, че той беше нещо много повече от „най-близък приятел“. Мамата лично пазаруваше всеки ден продуктите, от които лично приготвяше храната за Баретата и цялото му семейство. Казваше ми, че когато човек достигне върха в хазартния бизнес, има много врагове. Можело някой да се опита да го отрови и затова той доставял всичко в къщата му. Същото се отнасяше и за колите му, които само той поддържаше. С Мамата бяхме станали близки приятели и той често ме канеше да пием кафе и да се виждаме в къщата на Златко, когото лично все още не познавах.

След като в началото на 2003 година започнах да работя на партньорски принцип с Тони Клюна в радиото, не споделях с него за моето приятелство с Мамата. Не защото криех, а защото не исках да стават интриги. Един ден в края на 2003 година Мамата ми звънна.

— Бобсън, айде да пием кафе в къщата — покани ме той. — Златко иска да се срещнете.

— Сериозно? — попитах. — Ще ми бъде интересно най-накрая да се запозная с него лично.

— Аха! — възкликна Мамата. — Верно, че не съм ви запознавал, макар че много пъти сте били в съседни стаи.

— Нещо конкретно ли иска да говорим? — полюбопитствах.

— Де да знам — отговори Мамата, — каза ми тази сутрин да те поканя.

След няколко часа освободих момчетата от НСО, за да не се изпуснат случайно пред охранителите на Клюна, когато сме заедно. Подкарах сам бронираната S класа и се качих в Драгалевци. Охраната на къщата бе предупредена за идването ми и отвориха голямата порта. Аз влязох с колата до самата къща. Мамата ме посрещна на вратата:

— Заповядай, Златко те чака в хола.

Влязохме заедно, но Савов ме изпрати само до вратата:

— Човекът искаше да се видите на четири очи, затова влез сам.

Отворих вратата и се видях за първи път лице в лице с Баретата. Беше облечен с военен панталон, тип маскировъчен, и черна тениска. Усмихна се и ме поздрави:

— Добре дошъл, заповядай.

— Приятно ми е лично да се запознаем, макар че много пъти съм бил в дома ти — отговорих му.

— Знам, знам, ама, все много работа имах и не се е случвало да седнем да се видим — продължи Златко.

— Какво ще пиеш? — попита ме той.

— Нищо, благодаря — отговорих.

— Виж сега, поисках тази среща, защото знам, че с Антон Милтенов-Клюна сте съдружници във „Вива“ — каза Баретата, — и искам да поговорим за нещо.

— Да, партньори сме — отговорих. — Винаги ми е било странно защо има такава омраза помежду ви.

— Ама, аз нямам нищо към него — усмихна се Златко, — даже не го познавам. Той само говори глупости по мой адрес и точно заради това поисках да се видим с теб.

— Е, ето ме, дойдох — отговорих, като се зачудих каква бе целта на тази среща.

— Клюна разправя наляво и надясно, че аз съм стоял зад стрелбата срещу него на терасата в Княжево — започна Баретата, — а това са пълни щуротии. За какво ми е да стрелям по някакъв нарко-гангстер?! Аз нямам нищо общо с тези глупости, но искам да ми обещаеш нещо. Затова поисках тази среща.

— Ако мога да ти бъда полезен… — отвърнах, — разбира се.

— Искам да ми обещаеш да ми кажеш, ако Милтенов поиска да ме плюеш по радиото — каза Златко — или ако реши да използва медията срещу мен и бизнеса ми.

— Естествено, че ще ти кажа, макар че никога не бих допуснал — отговорих аз — да говори против теб в ефир, тъй като храня задочни приятелски чувства към теб.

— Добре, и аз те чувствам приятел — усмихна се той и ми подаде ръка. — Онзи се бил хвалил пред едни общи познати как щял да ме оплюва и с това да накара полицията и прокуратурата да ме проверяват, а аз нямам какво да крия. Просто ще е мръсен номер.

— Разчитай на мен, че това няма да се случи — уверих го аз.

След тази среща постепенно започнахме периодично да се виждаме със Златомир. Сприятелихме се и така се стигна и до въпросните поздрави по радиото, за който ме пита Тано в тази глава от книгата.

Мина около година, тъкмо започваше лятото на 2004. Аз вече бях в приятелски отношения със Златко. Радио „Вива“ бе на върха по рейтинг в София. Всичко вървеше нормално, когато една сутрин в студиото при мен влезе Клюна. С него беше и Димитър Вучев-Демби. Както сте прочели в някои предишни глави, не харесвах този човек. Той излъчваше чувство на арогантност и нечистоплътност. Винаги говореше лошо за всеки и всичко.

— Бобка, с Митко искаме да направим нещо — каза Клюна.

Погледнах ги от ниско, защото не обичах тази фраза.

— Какво сте измислили? — попитах.

— Абе, има един Митко Малкия — каза Тони. — Той е познат на Златко Баретата.

— И? — погледнах въпросително.

— Ами, той е много нисък и искаме да го пое… по радиото — отговори ми той.

— Тоя е гадно мръсно джудже — намеси се Демби.

— Не съм съгласен — казах. — Знаете, че Златко ми е познат. Не искам да си развалям отношенията с него заради дребни интриги.

Демби и Милтенов се спогледаха. Последва малка пауза.

— Абе, ти за кого работиш, а? — кресна ми Демби.

— За себе си — отвърнах и се изправих от стола.

— Чакайте, чакайте — прекъсна ни Клюна, който усети, че нещата отиват към сериозен скандал. — Ние просто искаме малко да се пошегуваме с Митко Малкия. Нищо лошо няма да казваш за него, а просто ще го пое… малко в ефир, както ти си знаеш.

— Не! Категоричен съм — казах им аз, — докато аз съм акционер тук, никой няма да плюе по хора, с които се познавам.

— Ами, много бързо може да се уреди — каза Демби. — Искаш ли да ти изкупя дела в радиото?

— Тони, искаш ли „Вива“ да фалира и да няма какво да купува Вучев? — обърнах се аз към Клюна.

— Абе, стига сте се джавкали и двамата — каза Милтенов. — Добре, щом не искаш, няма да се разправяме.

Двамата излязоха, а аз се обадих на Златко:

— Ало, помниш ли, като ме помоли да ти обещая нещо преди около шест месеца?

— Ами, не мога да се сетя — отговори ми той.

— Искаше да ти кажа, ако Клюна реши да използва радиото срещу теб — подсетих го.

— Ааа, верно, бе — възкликна Баретата. — Ама, карал ли те е?

— Да. Току-що бяха тук с Демби — започнах да разказвам аз — и искаха да се бъзикам с някой си Митко Малкия. Казаха ми, че ти бил приятел.

— Силно казано приятел — отговори ми Златко. — По-скоро сме от един край и се уважаваме. Какво искаха да говориш за него?

— Е, не знам. Отказах им, без даже да ги питам — казах му. — Не участвам в такива поръчки.

— Добре, много ти благодаря — зарадва се той. — Някой път ще те запозная с Митко. Свестен човек е.

Минаха няколко дни. През това време Клюна го игра малко обиден пред мен. Чувахме се само по делови въпроси. Една вечер едно от момчетата, които ни охраняваха, имаше рожден ден и нямаше как да не се видим. Той ме гледаше леко сърдито и не ме заговаряше. Не издържах по едно време и отидох до него.

— Докога ще се сърдиш като малко дете? — заговорих го аз.

— Докато не знаеш кой ти е приятел и кой — просто познат — отвърна свъсено той.

— Е, добре. Ако бях съдружник със Златко, а ти ми беше приятел и той ме накараше да те плюя по радиото, щеше ли да ти е приятно? — попитах го.

Той погледна надолу и се замисли.

— Може и да си прав, но ме злепостави пред Демби — започна Тони. — Сега излиза, че нямам контрол над радиото. А и може да стане по-лошо така!

— В смисъл? — учудих се. — Как да стане по-лошо?

— Демби е мръсник и сега може да опита нещо срещу теб — каза Милтенов.

— Какво? — подскочих. — Как да опита?! Да ме нападне ли?!

— Нищо чудно да прати да те набият някъде в тъмното — отговори той.

— Е, моите директно ще му гръмнат биячите — реагирах бурно аз. — Тоя за какъв се мисли?! Иска ли утре него да го подкарам в ефир?

— Играч, не се закачай с него. Трябваше да се избъзикаш с оня Митко един-два пъти и да се приключи — отговори Милтенов. — Сега и за него ще стане по-лошо.

— Абе, бате, ти нещо пак си в параноично състояние — бъзнах го аз, — мен щял да ме напада, за онзи щяло да стане по-лошо… Какви ги говориш?!

Вечерта мина и на другия ден отношенията ни бяха отново както преди. Бяхме седнали в „Радисън“ с един общински съветник от Пловдивския регион и с Клюна. Двамата бяха приятели. Обсъждаха нещо за ореховите гори, от които Тони изкарваше добри печалби. След срещата бяхме останали двамата с Клюна и нямаше как да не остана изненадан от разговора, който той проведе по телефона. Вдигна на някого и онзи нещо му каза, а Тони му отговори:

— Ще взема четири-пет попски раса. Но не знам дали са различни размери, или е все тая, а?

Онзи нещо му отговори и Тони каза:

— Ако имат качулки, добре, но ако нямат, трябва да измислим някакво друго нещо за отгоре!

Гласът по телефона продължи да му обяснява нещо, а Клюна се изнерви:

— Добре, бе, добре. Какво сега — даваш цяла пресконференция по телефона! Разбрах те, ще ги имаш утре!

След като затвори телефона, ми каза, че наближавал „хелоуин“, и се усмихна.

През следващата седмица срещу мен бе извършен бомбен атентат, а два дни по-късно няколко маскирани като попове мъже застреляха Митко Малкия в заведението „Арт декор“ на булевард „Симеоновско шосе“. В престрелката бяха убити и няколкото му бодигардове.

Глава 20
Изповедта на Тони Мамата

В един от броевете си вестник „Уикенд“ пусна материал, озаглавен „Осуетиха убийството на Демби“. Припомням накратко, че в него уважаваният от мен автор и приятел Димитър Златков разказва за заловен руски килър с фалшив полски паспорт, най-вероятно подготвящ покушение срещу Димитър Вучев. В статията се споменава, че за поръчител е подозиран Антон Савов-Мамата, сочен от полицията за дясна ръка на Златко Баретата. Ето защо реших да ви разкажа повече именно за него.

Беше лятото на 1999 година. По онова време бях един от най-слушаните радиоводещи в България. Имах навика да вечерям в небезизвестния ресторант „Перла“ в столичния квартал Драгалевци, който бе предпочитано място от повечето имена, за които ви разказвам в тази поредица. В онази вечер ресторантът бе събрал на едно място хора, които не хранят особени симпатии едни към други — в едната зала се бе разположил Стоил Славов с охраната си, а в другата — изчезналият безследно Мето Илиенски, Костадин Хаджииванов и др. В третото по-малко помещение на масата в дъното до барбекюто седеше Тони Мамата.

Бях чувал, че Мамата е един от най-близките приятели на Баретата. Легендите разказваха, че Тони ходи с многочислена охрана, няколко бронирани лимузини и много оръжие. Изненадах се, защото беше сам, облечен небрежно. Единственото, което отговаряше на легендите, бе, че пушеше дълга кубинска пура.

— Това е Тони, запознайте се — представи ни Мариела, моя приятелка.

— Приятно ми е, чувал съм за теб — казах аз и подадох ръка на Тони.

— Аз пък чувам всеки ден за теб от радиото — усмихна се той и ни покани на неговата маса.

По време на вечерята си приказвахме за най-различни неща — коли, пури и така нататък.

— Разкажи ми за Златко — подхванах темата аз, — слушал съм много истории за вашето приятелство.

— Златомир е най-големият мъжкар, когото съм срещал някога — отвърна Мамата. — Откакто се сближихме, сме неразделни. Оттам идва и прякорът ми.

— Аз пък мислех, че защото много псуваш на майка — казах аз и в ресторанта се разнесе смях. — И все пак защо точно „Мамата“?

— Ами, дълга история. Започнах работа в една от неговите фирми, като задълженията ми бяха да поддържам колите — неговите и служебните. С времето станахме най-близки приятели, а с разрастването на бизнеса се разрастват и потребностите… Знаеш как е — каза Тони.

— В смисъл? — полюбопитствах аз. — Как така потребностите?!

— Ами, знаеш, че той е един от най-големите в хазартния бизнес. Има много хора, които биха искали да го отстранят, убият. Когато стигнеш до това ниво, ти трябва някой, на когото би поверил живота на семейството си.

— Ха, как така, какво правиш за него?! — продължих да питам.

— Ами, примерно всичко, което се яде в къщата му, го купувам и доставям лично аз. Всяка една от колите му се проверява и ремонтира само от мен — заразказва Мамата. — Оттам идва и името ми — като майка съм му.

След онази вечеря с Тони станахме добри приятели. Без да се изсилвам, мога да кажа, че се виждахме през ден-два, а по телефоните си говорехме всеки ден. В началото приех повече на шега трудовите му задължения, но един ден пихме кафе заедно, имах проблем с един джип и отидох при Тони да го погледне.

— Готово — каза Мамата и ми направи знак да запаля джипа.

— Ти си магьосник — отвърнах.

— Айде сега да ме хвърлиш до едно място — поиска той.

— Добре, къде отиваме? — попитах аз.

— Карай към „Била“ на бул. „България“, ще пазаруваме за Златомир.

Потеглихме по бул. „Пушкин“ и завихме по Околовръстното. Направи ми впечатление, че по нас през една кола се движи тъмносин „Форд Ескорт“.

— Тони, някой кара след нас от известно време.

— Фордът ли? — попита Мамата, без да поглежда дори.

— Да, с нас ли са? — отвърнах.

— А, не, това е външното проследяване на СДВР. Даже ни и снимат къде слизаме — каза той без никакъв трепет в гласа.

Когато стигнахме до магазина, влязох с Тони. Покупките за къщата на Златко Баретата бяха: 1 кг краставици и домати, избрани внимателно един по един от Мамата, 2 кутии прясно мляко, 4 кг пържоли и подправки. След този шопинг у мен изчезна всякакво съмнение, че прякорът му е напълно заслужен.

Няма да забравя как през 2006 година пусках по радиото всеки ден една песен на Слави Трифонов, която той харесваше. За да бъда откровен с вас, трябва да издам и една тайна, която досега не споделях с всеки — през последните седем-осем години именно Тони ми предоставяше за ползване колите, с които се движа. Още в самото начало го попитах откъде намира толкова и все хубави коли, а той ми сподели, че е в приятелски отношения с повечето престижни автокъщи в София, нещо като техен търговски представител.

Беше един от последните дни на месец януари 2004 година. Звъннах на Мамата около 20:00 часа, не се бяхме чували два-три дни.

— Как си, драги, какво правиш? — започнах аз.

— Седя си тук — отговори Тони с унил тон.

— Какво има, нямаш настроение нещо?! — продължих.

— Ела да пушим по пура и ще ти разкажа. Аз съм на „Макса“ — каза той.

„Макс“ е сладкарница, намираща се в Драгалевци. Заведението е удобно за спиране и има хубави торти.

След не повече от половин час влязох в заведението. Веднага ми направи впечатление, че Тони е седнал съвсем сам на отделено от големия салон сепаре под една голяма картина, репродукция на Мърквичка.

— Заповядай — каза той и ми подаде дълга кубинска пура „Кухиба есплентидос“.

— Мерси. Какво става? Защо си кахърен? — полюбопитствах веднага.

— Е, не си ли прочел в „24 часа“? Днес има цяла страница за Златомир.

Същия ден Златко Баретата даде интервю за вестника, в което разказва, че Демби го изнудва за 100 000 евро. Ако не ги получел, щял да го натопи, да лъжесвидетелства срещу него.

— Видях го. Това са глупости — казах аз. — Кой би арестувал човек само защото някой отива да говори против него без доказателства, без нищо!

— Ще видиш, че сега ще започнат едни писаници, едни чудеса — каза Тони, взирайки се в дима от пурата си. — Знаеш ли кое е най-лошото? Някой използва българското правораздаване, за да се облагодетелства, за лични интереси и кариеризъм.

— Е, какво ще правиш? Какво очакваш? — попитах аз.

— Обичайното. Ще започнат да обясняват, че аз съм дясната ръка на Златомир, че той е наркотрафикант и така нататък. Ще ни обвинят сигурно и за стрелбата срещу папата — каза Мамата.

— Добре де, като си говорим така, нека те попитам — защо го намесват толкова с дрогата? Кой има такъв интерес, че чак държавата да го подкрепя? — попитах аз.

— Всичко е заради хазарта! Сигурен съм. През всичките тези години ние не се доближихме дори до дрогата! През годините горе идваха какви ли не бандюгери да искат охранителната фирма да ги покровителства, докато те се занимават с такива неща. Златомир ги гонеше и им казваше, че ако пак чуе за тази тема, ще прекрати познанствата си с тях — заразказва разпалено Тони. — Какви наркобарони сме ние?! Помниш ли, че дори сервиза не успях да направя, а онзи наркоман разправял по някакво радио, че сме си делили от дрога 700 000 лева.

През 2006 година бяхме обядвали с Мамата и на връщане той мина покрай едно малко помещение някъде в Княжево. Спря и ми го посочи с пръст: „Ето това се боря да го взема за сервиз. Търся заем от 40 000–50 000 лева.“ Така и не се справи.

— Помниш ли, като бяха обявили, че ме търсят, и аз отидох сам да ме заключат, след което, разбира се, ме освободиха — заразказва още по-разпалено Тони. — Тогава на два пъти щях да умра в ареста. Направих две много тежки кризи с кръвното налягане! Ако не бяха на смени свестни хора пазачи да ми донесат кофа с вряла вода да сваля кръвното, си бях заминал! А ме държаха няколко месеца ей така, имало голям медиен интерес…

Мамата страда от години от кръвно. Носи в себе си винаги малко електронно апаратче за мерене, както и една бяла прозрачна пластмасова кутия, пълна с хапчета. На всеки няколко часа пие по три-четири. Преди 2 години го бяха арестували за това, че намерили в камината в двора му, където всеки може да влезе, взрив.

— Ти мислиш ли, че ако някога съм се занимавал с взривове, ще ги държа в камината си?! — попита риторично Тони.

— Не знам какво да ти кажа. Аз виждам всичко, тъй като сме във всекидневни контакти, но хората… не знам как да ти помогна — казах аз, изпитвайки съчувствие.

— Всичко е заради хазарта. Мислиш ли, че човек като Златко, който изкарва такива сериозни пари от законен бизнес, ще се занимава с каквото и да било криво?! Или пък — ако се занимава, ще кара някой, който е толкова близко до него, да търси килъри, взривове и прочие щуротии? — продължаваше той.

— И сега какво? Пак ще се предаваш, а? — продължих аз след малка пауза.

— Този път не! — отсече Мамата. — Няма пак да рискувам здравето си, да умра някоя нощ, защото някой иска да си разчиства сметките с конкурентите в бинго залите чрез прокуратурата… Този път не!

— Ще се криеш? — попитах го, недоумявайки.

— Не! Ще пазя здравето си, защото, ако аз умра, никой няма да се погрижи за жена ми и детенцето — каза уверено Тони.

Допушихме пурите и си тръгнахме. На паркинга, когато се разделяхме, Тони ме погледна с особен поглед.

— Приятели сме, нали? — попита той.

— Иска ли питане — отговорих. — Споко, всичко ще се нареди. Не вярвам някой да обърне внимание на Демби с всичките му висящи дела и престъпления.

— Демби е само оръжие в ръцете на големи хазартни играчи. Ще ни нагласят! Този път ти казвам не довиждане, а сбогом…

— Стига глупости — сепнах се, — ще видиш, че всичко ще се оправи.

След два-три дни вестниците писаха, че Златко, Мамата и още хора са били „банда за убийства“. Златко се предаде, макар че написаха, че са го „заловили след супер акция“, а Тони Мамата изчезна безследно. Преди месец се обадих на мой близък приятел в специалните служби и го попитах знаят ли нещо за Мамата, а той ми каза, че охранителни камери са го снимали на бензиностанция в Рио де Жанейро, 100% бил той, но много променен — отслабнал и с друга прическа.

Глава 21
Свидетелите срещу Златко Баретата

След срещата ми с Антон Савов, за която ви разказах в главата „Изповедта на Мамата“, дълго мислих за правосъдната система у нас. Възможно ли бе човек да бъде затворен само по думите на няколко криминално проявени, които доказано имаха конфликти с него?! Та нали имат интерес да го натопят, за да си отмъстят. Мислех и колкото повече задълбавах, толкова повече вярвах, че това не може да се случи. Мамата ми разказа за заговор между няколко хазартни босове, които искат да отстранят Златко от игралния бизнес и са „купили“ няколко наркомани да лъжесвидетелстват срещу него. Смятах, че Тони просто е притеснен, а очите на страха са големи, но не се оказах прав. Няколко дни преди Баретата да бъде обявен за „наркобос, ръководител на банда за убийства и така нататък“, се случи нещо, което ме убеди, че Мамата бе прав. В онзи ден, някъде между 1 и 3 февруари, телефонът ми звънна.

— Ало, как си? — каза мазен мъжки глас.

— Добре съм, кой се обажда? — попитах аз.

— Марето съм, бе, не ме ли позна? — каза човекът от другата страна.

Марето, както наричаха приятелите му Марио Божков, беше шофьор и момче за мръсни поръчки в организацията на Клюна и Демби. Беше дребнав и алчен, пристрастен към интригите и сплетните. Никой не го обичаше в онези среди. Преди няколко години влезе в сила 5-годишна присъда срещу него и го вкараха в затвора.

— А, как си, Маре — излицемерствах аз от куртоазия, — не си ли в затвора?

— Ееее, има си начини, отпуски по болест — отговори Марио доволно. — Айде да се видим, искам да ти предложа как да изкараш едни бързи пари.

— Добре — отвърнах. — Къде предлагаш да се срещнем?

— Аз ще ти се обадя малко по-късно — отговори той, — искам да си сам, ще разбереш защо. Нали знаеш, че няма да те подведа.

— ОК, чакам да звъннеш — казах аз и затворих телефона.

Учудих се какво ли би могъл да ми предложи Марио Божков, който от години търка наровете?! Още повече че беше известен със сплетните и алчността си, а не със способността да организира бизнес схеми. Погледнах в паметта на телефона, за да си запиша номера му, но се оказа, че ми е звъннал от „скрит номер“.

Обаждането му ме свари в едно специално кафене в „Стрелбище“, където обичах да провеждам скришни срещи. Тъкмо бях приключил един разговор и потънах в спомени от времето, когато бяхме в един отбор. Спомних си например как Марио записа скришно с телефона си разговор между Митьо Очите и един доктор, който после изтъргува срещу дребни пари с една национална телевизия. Спомних си също как филмира един рожден ден, на който стоях на една маса с прокурорите по онова време Емил Дангов и Жоро Йорданов. Впоследствие изтъргува и този запис с някого. Не разбрах с кого точно, но беше факт, че ми звънеше по телефона и искаше тайна среща с мен, докато трябваше да е в затвора. Спомних си и как веднъж се беше облякъл като арабски шейх с униформа, истинска, на арабски войник, за да измами някакъв човек от едно село, че уж е голям бизнесмен от третия свят. Усмихнах се, докато си спомнях това, но в следващия момент си спомних и друго, а именно как направи интрига между мен и Милтенов за една кола. Беше много дребнава и глупава история, навремето Клюна го беше изпратил да ме вози, а той му казал, че накладките на една нова S класа били изтъркани, и онзи прибра колата. Носталгията ми бе прекъсната от звъна на телефона ми:

— Ало, айде към 19:30 часа да се видим на сладкарница „Макс“ на Драгалевци — предложи Марио.

— Добре, разбрахме се — отговорих аз.

— И да си сам, ей — предупреди ме той.

— Няма проблем — отвърнах и затворих телефона.

Странно, помислих си, Марио иска да се видим на същото място, където преди дни се срещнах за последен път с Тони Мамата. Дали пък няма някаква връзка?!

Отговорът дойде в 19:30 часа.

Бях навреме на срещата. Спрях точно срещу входа и започнах да събирам от седалката до мен няколкото телефона, които носех с мен неизменно. В това време до вратата дойде Марио. Почука на стъклото, а аз отворих вратата.

— Много си нетърпелив — започнах разговора аз, — нали горе щяхме да пием кафе?

— Бобка, има много хора там — отговори той, — искам да говорим насаме.

— Добре — казах и слязох от колата, — къде да отидем?

— Дай да се поразходим по паркинга — предложи Марио.

Направихме няколко крачки и се качихме по стълбите, които водеха от паркинга към градината на сладкарницата. Времето беше студено и там нямаше никой.

— Виж сега — започна Марето, — ние сме една група приятели от добрите стари времена.

— Така! — казах аз. — И с какво мога да бъда полезен?

— Това, което ще ти кажа, е много важно и не трябва да го споменаваш никъде — предупреди ме той.

— Добре, слушам те — казах.

— Искаш ли да изкараш едни бързи и добри пари? — попита ме Марио.

— Е, кой не иска — отвърнах. — За какво все пак става дума? Още от следобед ме питаш, но не казваш подробности.

— Както ти казах, ние сме една група — заобяснява той, — в нея сме аз, Демби, Млекаря и още едни момчета, които не ги познаваш. Измислихме как да изкараме добри пари от Златко Баретата.

— Ха! — изненадах се. — По какъв начин ще ги изкарате тези пари?

— Ами… ще го изнудим тоя мръсник — каза Марио с грейнал поглед. — Ако не ни плати, ще го натопим за няколко убийства и за други работи.

— Марио, този човек ми е приятел и не се занимава с такива неща — възкликнах аз.

— Абе, сега не е важно с какво се занимава, а това, че има много пари — отговори ми Марето нахъсано. — Ще дава мръсникът, иначе ще лежи в затвора. Няма само аз да кеся там! Слушай сега, предлагаме ти да се включиш в нашата група. Ние ще ти кажем какво трябва да кажеш и ще ти дадем пари срещу това.

— Колко пари ми предлагате? — попитах аз от чисто любопитство, нямах и най-малко желание да участвам в такова нещо. Не само защото Златомир ми бе приятел, но и защото не бих излъгал за никого, с цел да го натопя.

— Не мога да ти кажа колко точно, но няма да са малко. Ще е процент от това, което вземем.

— Е, аз четох, че Златко казва във вестник „24 часа“, че Демби му искал 100 000 евро — отговорих му. — Това ли са ви многото пари?!

— Не, разбира се — отговори Марио. — Златко лъже. Искаше му много повече.

— Марио, чуй ме внимателно сега — започнах аз със сериозен тон. — Няма да лъжесвидетелствам срещу този човек. Първо, защото не бих го направил срещу никого, и, второ, защото той е много коректен човек и не се занимава с такива неща.

— Абе, кой те пита с какво се занимава — занавива ме Марето, — важно е какво ще кажем ние. Помисли си все пак, нищо не губиш, а само ще спечелиш.

— Пак ти казвам, че няма да лъжесвидетелствам срещу него — отговорих, — а и не само срещу него. Това е долно нещо, утре може да ти се върне на теб. Как ще се почувстваш тогава?!

— Аз нямам пари — отговори ми Марио. — Аз потърсих и жена му на Златко. Казах й да ми дадат пари и тя ми отказа. Казах й какво ще направя, но тя пак не поддаде.

— Е, не може да топиш хората само защото нямаш пари — казах, — никъде го няма това.

— Е, у нас го има — каза Марио и се ухили. — Айде, стига се опъва и дай да се разберем.

— Ти сега се опитваш да ме накараш да топя човек, който нищо не ми е направил — отвърнах аз. — Няма да го направя, Марио. Това е престъпление!

— Абе, не се безпокой за това — каза той, — хванали сме много сериозна връзка в прокуратурата. Никой няма да проверява думите ни. Те искат да си намерят виновник за всичко неразкрито, а ние ще си сключим сделки с тях, ще си улесним нашите животи.

— Марио, отговорът ми е не — казах аз категорично. — Няма да участвам в това! Не знам дали не трябва да алармирам някъде за това, което ми казваш.

— Ти си един глупак — изкрещя Марио. — Ти да не мислиш, че този е единственият, който плаща за свидетели, а? Има и едни братя, които плащат да не ги топят!

— Не ме интересува това — повиших тон и аз. — Няма да слушам тези глупости повече!

Марио застана фронтално срещу мен. Погледна ме свъсено:

— Ако гъкнеш някъде, лично ще те убия! — каза той. — Само посмей да кажеш и думичка…

— Не ме плаши, защото не ми изглеждаш много болен — контрирах в неговия стил, — да не взема да те изкоментирам в предаването ми, че много бързо ще се върнеш в панделата.

— Нали помниш как ти гръмна сградата, а? — продължи да ме плаши Марето. — Искаш ли пак да ти се случи нещо?! Нали се сещаш, че неслучайно никого не хванаха за този атентат срещу теб?!

— Абе, така, като се замисля, ти най-добре ми знаеше програмата — отвърнах, — така че…

— Ще се сетиш ти — каза Марио, — ще се сетиш!

— Маре, аз не мога да повярвам какви неща си говорим в момента — казах, — не ме замесвай в такива неща. Не искам да говорим повече.

— Добре, но пак ти казвам, че ако гъкнеш някъде, ще те убия — закани се Марио.

Срещата приключи и се разделихме. Качих се в колата и потеглих към центъра. Карах по „Черни връх“ и гледах като ударен с мокър парцал. Не можех да асимилирам казаното от Марио Божков. Гледах в пътя пред мен и не знаех какво да направя, а знаех, че нещо трябва да направя. Вдигнах телефона и набрах Мамата, но телефонът беше изключен. Набрах и Златко, но и неговият беше извън обхват. Прибрах се вкъщи, минаха един-два часа, но още не можех да се отърся от чутото. Та на практика това беше една перфектна схема за изнудване, за шантаж. А цената беше най-ценното, свободата. Минаха един-два дни и медиите гръмнаха с новината, че Златко Баретата се издирва за „множество убийства и организиране и ръководене на престъпна група“. След още един ден той лично отиде и се предаде. Съвсем сам и без никой да провежда спецоперации и така нататък. Същата вечер разни плякащи магистрати започнаха да обясняват каква перфектна реализация са извършили, а медиите получиха от пресцентъра на МВР запис, на който Златко го водят група маскирани командоси. На записа обаче той се усмихваше! Ако наистина бе заловен и беше виновен за нещо, дали щеше да се усмихва?!

На следващия ден все още не се бях отърсил от тези мисли и телефонът ми звънна отново със скрит номер. Реших, че Марио звъни, за да злорадства, но изненадата ми бе пълна, когато от другата страна на линията се оказа друг участник в „приятелската група“ — Димитър Вучев-Демби.

— Цанков, какво правиш, бе? — попита той.

— Кой се обажда? — попитах.

— Чичо Митко от Симеоново се обажда. Ти да не направиш някоя глупост да се раздрънкаш, а? — попита ме той с характерния за него арогантен тон.

— Митко, само още една думичка, една заплаха, и ще участваш в предаването „Хора стават звезди“ — отвърнах му в негов стил и разговорът приключи.

Ясно ми бе, че Марио се е видял с мен по поръчка на Демби.

Няколко часа по-късно ми се обади Антон Хикимян от Би Ти Ви по заръка на Николай Бареков.

— Ало, Боби, звънкам да те питам нещо — започна той. — Бареков ми каза да те питам дали можеш да ни съдействаш малко.

— Разбира се, Тони — отговорих. — За какво става дума?

— Абе, този Демби познаваш ли го? — попита ме той.

— Да, защо? — изненадах се аз.

— Абе, ние му се обадихме да ни гостува по повод твърденията му по адрес на Баретата — заразказва ми Тони. — Ама той ни каза да му дадем 20 000 евро и щял да дойде да ни разкаже, каквото си поискаме. Можеш ли да го навиеш да свали наполовина исканата сума?

— Ха-ха-ха — изсмях се аз чистосърдечно. — Та той ви иска пари, за да ви говори едни лъжи! Самият факт, че ви е казал, че ако му платите 20 000 евро, ще говори, каквото искате, трябва да ти е достатъчен.

— Хм… абе, прав си — отговори журналистът. — То аз му казах, че ние не сме банка, а той ни отговори, че не бил социално дружество и че децата му трябвало да ядат.

Затворихме телефоните и изпитах задоволство от това, че разколебах един от най-гледаните сутрешни блокове да плащат на Демби, за да лъже и маже по адрес на Златко.

На следващия ден звъннах на още една-две журналистки от „Нова“ и от Би Би Ти, оказа се, че на едната е поискал 10 000 евро за интервю, а другата телевизия явно му се е сторила неплатежоспособна и й поискал само 2000 евро.

Вечерта седнах и анализирах в главата си всичко, което чух и видях през последните няколко дни. Спомних си и думите на Марио, че това било цяла схема! Имало и други „едни братя“, които също били плащали, за да не ги топят за неща, които не са направили.

Глава 22
Красьо Черния

Зимата на 2007 година. По онова време еднолично управлявах дружество „Юнайтед медия“, в сянка, разбира се. Под шапката му бяха телевизиите „7 дни“ и Здраве ТВ. Работният ми ден започваше в 6:30 часа, когато вече бях в студиото, за да проконтролирам сутрешния блок, и свършваше около полунощ, когато стартираха прословутите SMS игри. Рядко намирах време да седна и да остана сам със себе си. В онзи ден раздадох задачите и тайно избягах до „Кемпински“.

Бях седнал в сладкарницата и разпалвах пурата си, когато телефонът ми звънна. Беше бившият финансов министър от правителството на НДСВ Милен Велчев.

— Охо, как си, г-н министър? — пошегувах се аз.

— Е, вече съм обикновен депутат, но, благодаря, добре съм — отвърна той. — Ти нали си в „Японския“ в момента?

— Да, да не си видял колите отвън? Ела да пием по нещо, ако си наблизо — поканих го аз.

— Не, не, имам работа, обаче един човек е в сладкарницата през една маса от теб и ми звънна, защото знае, че сме приятели — каза Милен. — Можеш ли да поговориш с него?

— Разбира се, твоите приятели са и мои — отговорих. — Кой е той?

— Краси се казва, много голям пич — каза Велчев. — Сега ще му кажа да дойде при теб.

Затворих телефона, а аз се огледах кой ли иска толкова да се запознае с мен, че чак звънка на Милен Велчев. След около минута към масата се приближи не много висок, но набит мъж, около 26–27-годишен. Беше облечен в синкава риза на петна, разкопчана до трето копче, и дънки. Направиха ми впечатление и обувките му, защото бяха от крокодилска кожа.

— Здрасти, аз съм приятелят на Милен — каза Красьо с усмивка.

— Приятно ми е, Боби — отговорих, като му подадох ръка.

— Красимир се казвам, може ли да седна?

— Разбира се, заповядай — поканих го аз.

— Виждам, че си любител на пурите, чакай малко — каза той и извади телефон верту. Набра някого и каза: „Донеси една кутия в сладкарницата.“ — Понеже много съм те слушал по радиото и ме кефиш, ще ти направя подарък. — Докато ми казваше това, до масата дойде шофьорът му. Изненадах се, та това беше Цецо Близнака, който возеше преди години главния прокурор Филчев.

— А, Цеци, как си, бе? — зарадвах се аз, тъй като не го бях виждал поне пет години, от времето, когато беше командирован от НСО при мен.

— Благодаря, добре съм. Сега съм при Краси. Много добър началник е — натегна се той.

Красьо взе кутията „Кохиба“ от ръката му и ми я подаде.

— Това е в знак на уважение към теб. Сега искам да поговорим за нещо — започна Красьо по същество. — Моето гадже е певицата Магда. Колко да ти дам, за да пускаш по-често нейните песни по твоето радио?

По онова време КРС беше върнала лиценза на радио „Хит 7“ и отново водех за развлечение от време на време.

— Глупости, нищо няма да ми даваш — отвърнах с изненада аз. — Ще я пускам по-често, нищо не ми коства.

— Аз по принцип съм от Плевен, но поне половината от седмицата прекарвам в София, така че дай да разменим телефони, може да се виждаме, да хапваме…

— Добре, разбира се — казах аз и му дадох номера на телефона си.

След тази среща често се сещах за Красьо, пушейки от подаръка му. Тогава не подозирах, че това е човекът, който подрежда списъците с висши магистрати в държавата. Мина някъде около месец, наближаваше Коледа. Беше дълга поредица от почивни дни, а аз бях в ефир. Включвах слушатели по телефона и пусках песни по техен избор. Когато включих поредния слушател, гласът му ми се стори познат. Поиска песен на Магда, а аз я пуснах и се избъзиках в ефир, че когато чуя името Магда, ми се допушва пура. След около тридесет секунди звънна мобилният телефон, пишеше „Краси“.

— Бобка, позна ли ме в ефир, братчето ми? — започна Красьо превъзбуден.

— Честно, не, но сега зацепих — отговорих му аз, смеейки се. — Как си, Краси?

— Дойдох в София да напазарувам подаръци от Сити центъра. Ти докога си там, айде след два часа да хапнем в „Кемпи“ — предложи той.

— ОК, договорено — отговорих и продължих с предаването.

Веднага щом свърши ефирът ми, минах през нюзрума на „7 дни“ и им парафирах реда на новините. Оттам отидох директно в „Японския“. Влязох в сладкарницата и видях Краси да пие кафе с двама мъже около 50-те, облечени с костюми. Махнах му и седнах през няколко маси, за да не му преча на срещата.

— Бобка, ела, бе — провикна се той в пълното заведение.

— Не искам да ти прекъсвам разговорите — казах аз.

— Няма проблем, това са едни приятели — каза Красьо. — Дадох им подаръците за Коледа, тъкмо си тръгваха.

Щом чуха това, и двамата станаха, като уважително пожелаха весели празници.

— Ако закъсаш някога, това са хората, които решават проблемите — каза той със съзаклятнически поглед.

— Е, аз приключих вече с проблемите — отговорих му.

— Това е за теб — каза Красьо и ми подаде малка кутийка.

— Благодаря ти — отвърнах и прибрах кутийката в джоба си, без да я отварям. — Аз идвам директно от радиото и нищо не съм подготвен, но ще почерпя тук.

— Глупости, няма проблем — каза той.

Хапнахме заедно за около час. Говорихме си за общи приятели. Красьо прояви голям интерес около дружбата ми с Тони Клюна. Разпитваше ме за разни стари случки. Изненадах се, че знае толкова много неща. По едно време се изпусна: „Ако не бях аз да реша нещата в Плевен…“

Но после смени рязко темата, сякаш се притесни. Когато се прибрах, хвърлих кутийката с подаръка някъде вкъщи. След около седмица се присетих да я отворя и се впечатлих. Красьо ми бе подарил златни ръкавели.

През следващите няколко месеца не се чухме с Черния. През април аз реших да опитам нещо в телевизионната сфера, за което другите в България не се бяха сетили. Наредих на секретаря ми по това време Веско да организира срещи с лидерите на политическите партии, на които им предложих да имат свои платени предавания по „7 дни“. Първи прие предложението Стефан Софиянски. Последваха го ДСБ на Костов, земеделците на Личев, както и Христо Ковачки. Изненадах се, когато царят ми каза: „Аз пари не давам, но има кой да ти даде.“ Замислих се какво ли искаше да каже и дали вече не е изкуфял съвсем. На другия ден дойде отговорът, но не беше сам, водеше и Магда със себе си.

— А! С теб ли имам среща? — изненадах се искрено аз.

— Да — отговори Красьо със задоволство. — Запознай се с приятелката ми — и ни представи с Магда.

— Царят каза, че имало кой да плаща — започнах по същество аз.

— Е, какво да се прави, длъжник съм му за много неща — каза Черния и извади една пачка от столевки. — Това са 10 000 за начало.

— Ама, чакай — изненадах се. — Трябват много по-малко, 3600 лева за месеца.

— Абе, дават ли ти, вземай — каза той и бутна парите към мен. — Другите са за теб.

— Човек, не може така — казах и се обадих на счетоводителката Мариана. — Ще ги заприходим на сметката на НДСВ и като свършат, ще ти кажа.

Минаха два-три месеца, а Красьо пак дойде и плати за още предавания напред. Тогава се чудех какво ли толкова са направили жълтите за него, та да им угажда на масрафите така.

През 2009 година се чух само веднъж с Черния. Беше около Нова година, да си честитим. Направи ми впечатление възпитанието му. Каза „специални поздрави вкъщи“, макар че не познаваше семейството ми.

Както се знае в общественото пространство, аз имам само едно дело, което остана от поредицата „Кържевски“ дела срещу мен. Наричам ги така, защото всичките ми ги образува Славчо Кържев, когато отказах да му дам 10 000 долара в нощния бар на хотел „Хемус“, но за тази история в някоя от следващите глави. Та по това дело, след 5-годишни отлагания не по моя вина, държа да отбележа, аз най-накрая дадох своите обяснения. Истината за радио „Спорт“ излезе наяве и изплува името Манол Велев като организатор на цялата афера. След това през юни делото спря, тъй като се сдобих с изборен имунитет. През този период мои хора от Софийския районен съд ми казаха, че някакъв непознат човек им е поискал делото и се е запознал подробно с моите обяснения. Учудих се, тъй като това е крайно странно. След около седмица получих отговор на питанките, които се бяха породили в главата ми.

Бях спрял с бронирания си джип на една софийска улица. Бях сам, тъй като имах среща с един кандидат-депутат от друга партия и не исках никой да знае за нея. Докато чаках, към колата се приближи мъж на възраст около 50 години, облечен в черен панталон с ръбове, фланелка по него и тъмни очила. Стоеше до дясната врата и ми правеше знак да сваля прозореца, а аз му показах да отвори вратата, тъй като бронираните прозорци се свалят бавно и не ми се чакаше.

— Добър ден, господин Цанков. Изпраща ме при вас един приятел от Плевен — каза мъжът.

— От Плевен ли? — не зацепих веднага аз. — Как се казва?

— Краси Георгиев му е името — отговори човекът. — Може ли да се кача?

— Да, заповядай — казах с истинска изненада в гласа.

— От два дни чакам да направя контакт с вас, но сега е най-подходящ моментът, обикновено не оставате сам — започна той.

— За какво става дума? Краси не ми се е обаждал… — поинтересувах се.

— Ами, той в момента е на разработка и избягва да говори лично с когото и да било, но ме изпрати да ви предам нещо и да предложа помощ — обясни любезно мъжът.

— Слушам — казах аз и загасих двигателя.

— Предпочитам да пуснете по-силно музика в колата, докато разговаряме — предложи той.

— Добре — казах и пуснах някакъв диск, който шофьорите бяха сложили в чейнджъра. — Какво става?

— Срещу вас тече едно дело, по което сте дали показания — каза той. — Разобличили сте Манол Велев в пране на пари и измами.

— Да, известно ми е — отвърнах със задоволство, — но не разбирам какво общо има Краси с това.

През юни още не беше избухнала аферата „Красьо с ланците“ и аз не знаех за неговите познанства и възможности.

— Ами, той има позиции в тези среди — заобяснява мъжът. — Миналата седмица с него се е свързала Весела Лечева. Поискала е от него съдействие да разговаря със съдия Ангелов, който ви съди.

— Ха! И? — прекъснах го с изненада аз.

— Ами, Лечева предложила 50 000 лева на Краси, ако може с тях да купи съдията. Единственото, което иска тя, е да не бъде призоваван на разпит Велев, както и да бъде прикрито престъплението, което е извършил. Лечева иска вие да бъдете осъден и да падне вината върху вас.

— Не мога да повярвам — казах аз с учудване.

— Вижте, господин Цанков, нищо не е решено все още — каза пратеникът, за да ме успокои. — Просто Краси ме изпрати да ви предупредя, че ще разговаря със съдията, и пак ще поговорим след това.

Минаха десетина дни. Много мислих през това време за всяка дума, която чух. Анализирах в главата си, сетих се как някакъв човек е чел показанията ми и картинката се подреди малко от малко. Съвсем умишлено сядах да пия кафе сам, без гардовете си, за да дам възможност на тайнствения пратеник да седне при мен. И точно това се случи. Бях в едно скрито кафене в „Стрелбище“, когато при мен дойде същият мъж.

— Добър ден! — поздрави той. — Аз имам информация за вас.

— Заповядай, седни! — поканих го.

— Вижте, Краси ме праща да ви предам, че съдията е приел офертата от 50 000 лева — каза пратеникът. — Има само един вариант за действие.

— Хм… Какъв е той? — попитах аз.

— Ами, трябва да предложите повече от тези пари — отговори той. — Само тогава можете да се спасите от съдия Ангелов. Ако не е през Краси, Лечева ще оферира през някой друг. Така поне имате ход за действие.

— Драги, ти идваш и ми казваш, че ако не дам пари на Краси, ще бъда осъден, така ли — повиших тон, защото много се вбесих.

— Вижте, не е нужно да се ядосвате. Ако господин Георгиев не ви приемаше като приятел, щеше да изпълни поръчката и вие дори нямаше да подозирате — зауспокоява ме мъжът. — Просто ви дава опция да предложите повече и да купите вие съдията. Той вече чака пари и му е все едно от кого ще ги вземе. Или вие, или Весела Лечева ще платите.

— Нека пак се срещнем след седмица — предложих аз. — Нека помисля малко.

Мъжът стана и се уговорихме отново той да дойде при мен, а аз да оставам сам от време на време. Веднага след този разговор потърсих мой приятел от специалните служби, заемащ много висш пост. Видяхме се извън работата му и аз разказах всичко по хронология. Той ми каза, че му трябват два дни, за да провери нещата. Каза ми също, че Красьо е на много активна разработка като следене, подслушване и снимане на всяка среща. Минаха двата дни и моят човек поиска да се видим в парка зад музея „Земята и хората“. Вървяхме по една от алеите, той ми каза:

— Заради теб прочетох най-горещата папка на агенцията. Побелях, като видях за какво става дума. Водещият офицер се притесни, когато го помолих да ми я покаже.

— Какво има вътре? — попитах аз.

— Този Красьо контролира ВСС! — хвърли бомбата той. — Скоро ще избухне страшен скандал и ще хвърчат глави на най-високо ниво. Не можеш да си представиш за какво ти говоря…

— Кажи за моя проблем — подканих го аз.

— Всичко е така, както са ти казали, но не са ти разказали правилно финала на историята, искали са да ти вземат парите — каза моят приятел.

— В смисъл… — учудих се.

— Ето как стоят нещата — заразказва той. — Лечева го е потърсила по своя инициатива, като му е казала, че техен общ познат го е препоръчала. След това са се видели в Плевен и му е разказала целия казус, има го записано със СРС. Той й е казал, че му трябват няколко дни, за да осъществи контакт с магистрата А. А., след което пак са се срещнали. Черния я е уверил, че съдията приема офертата и чака парите, за да прикрие Манол и да те осъди.

— Е, дотук всичко е, както ми каза пратеникът му — прекъснах го аз.

— Да, ама краят е различен — попари надеждите ми той. — Видели са се преди седмица в Горубляне и Лечева му е предала подкупа. Парите са били в евро, има го записано и филмирано. Искали са да вземат пари и от теб. Това е положението.

Разделихме се, а аз веднага набрах Красьо по номера, който ми беше дал. Телефонът се оказа изключен.

Месеци по-късно скандалът избухна точно както ми каза човекът от службите.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.